TŘICETILETÁ VÁLKA

Jako téma seminární práce z kapitol obecných dějin jsem si zvolil třicetiletou válku, a to zejména kvůli jejímu významu pro další vývoj Evropy, jejímu vlivu na  přerozdělení moci v Evropě a samozřejmě také pro to, jak tragicky ovlivnila české země.
Průběh třicetileté války:

Ta začala jako náboženský konflikt v Čechách (23.5.1618 defenestrace) a pokračovala jako střet mezi habsburským katolickým císařem a německými protestantskými knížaty. Válku můžeme rozdělit na 4 fáze:
1) Válka česko - falcká (1618 - 1623)

Po bitvě na Bílé hoře stavovský odboj začal velmi rychle slábnout, a to nejen kvůli kapitulaci Moravy, Lužice a Slezska, ale také rovněž pro hromadnou emigraci jeho předních představitelů v čele s Friedrichem Falckým. Čeští šlechtici prosili o přímluvu Maxmiliána Bavorského, který pomoc zpočátku přislíbil, a také skutečně nabádal Ferdinanda ΙΙ. ke shovívavému postupu. 

Intenzivnější odpor kladly jen jednotky generála Mansfelda, které sídlily v jižních a západních Čechách. V první polovině roku 1621 připravoval vojenskou protireakci slezský kníže Jan Jiří Krnovský ve spolupráci se sedmihradským vévodou Gáborem Bethlenem. Toto tažení skončilo neúspěchem a Bethlen podepsal roku 1622 v Mikulově s císařem příměří. V květnu roku 1622 se pak vzdala i poslední Mansfeldova posádka na hradu Zvíkově.

Největší naději znamenalo pro vzdornou stavovskou reprezentaci, která již od roku 1620 pobývala v emigraci, Nizozemsko. To se totiž cítilo samo ohroženo vzrůstající mocí Ferdinanda ΙΙ. ve střední Evropě a rovněž tak španělskými Habsburky. Tato předpokládaná pomoc se však neuskutečnila a jiného spojence nebylo možné získat. 

Válečný konflikt se přenesl z Čech a Moravy na území Říše, kde velmi brzy ztratil Friedrich Falcký své pozice v Horní a Dolní Falci. Na říšském sněmu byla Friedrichovi odejmuta jeho kurfiřtská hodnost a na základě tajných dohod byla udělena věrnému katolíkovi Maxmiliánovi Bavorskému.

Porážka na Bílé hoře a neúspěch stavovské opozice postihly především její předáky. Císař zřídil mimořádný tribunál v čele s knížetem Karlem z Lichtenštejna. Všichni účastníci a čelní představitelé, kteří opustili zemi, byli v nepřítomnosti odsouzeni k smrti a dále jim byl zkonfiskován majetek. Ostatní, kteří nestačili uprchnout, byli uvězněni a 21.června 1621 se na Staroměstském náměstí v Praze uskutečnilo dvacet sedm poprav. Celá řada dalších účastníků odboje byla postižena rozsáhlým zabavováním majetku. Takto získaná panství se stávala vlastnictvím věrných katolických šlechticů a cizích důstojníků.
2) Válka dánská (1625-1629)

Úspěchy rakouských Habsburků a katolické ligy vyvolaly znepokojení v protestantském táboře. V roce 1624 se na společném postupu dohodlo Nizozemí s Anglií. Bojovně naladěný švédský král Gustav ΙΙ. Adolf se rovněž odhodlal připojit se k boji proti Habsburkům.

Po složitých jednáních se v roce 1625 utvořila v Haagu silná protihabsburská koalice, ve které se sjednotily Anglie, Nizozemí, Dánsko a dolnosaská knížata. Koalice získala významnou podporu Francie, Sedmihradska a Osmanské říše (Turecka).
Takto vzniklého nebezpečí obratně využil český kondotiér Albrecht z Valdštejna, který nabídl císaři, že vybuduje silnou a schopnou armádu. Valdštejn byl původně vychováván 
v bratrských školách, později přestoupil na katolickou víru. Díky svým nevšedním schopnostem se probojoval na výsluní císařské přízně a stal se generalissimem císařských vojsk. S jeho vojsky byla koordinována i činnost katolických říšských knížat. Jejich vůdce Maxmilián Bavorský pověřil vrchním velením  maršála Tillyho.

V dubnu 1626 porazil Valdštejn protestantské oddíly, kterým velel generál Mansfeld, u Dessavy. Mezitím dánský král Kristián ΙV. se snažil ovládnout říšské přímořské území mezi ústím Labe a Vesery. Spojené protestantské armády chtěly uskutečnit tažení na Vídeň, ale jejich plány ztroskotaly jednak na porážce u Dessavy, jednak na liknavém postupu sedmihradského Gábora Bethléna. V srpnu roku 1626 byl pak poražen u Lutteru i dánský král.

Ze slibného postupu císařských a říšských vojsk dokázal těžit především Albrecht z Valdštejna, který byl v roce 1628 jmenován meklenburským vévodou a „generálem nad Atlantským a Baltským mořem“. V květnu roku 1629 byla v Lübecku podepsána mírová smlouva s Dánskem, po níž se de facto rozpadla protihabsburská koalice.

Takto získanou převahu chtěli Ferdinand ΙΙ. a vídeňská vláda využít, a tak v roce 1629 byl vyhlášen tzv. restituční edikt, který požadoval navrácení všech statků katolické církve v té podobě, jak tomu bylo před rokem 1555 (augšpurské vyrovnání). V nekatolickém táboře se vzedmul prudký nesouhlas, jenž vdechl život i nové protihabsburské koalici, v níž významná role připadala především Francii a Švédsku. Císař byl nucen na říšském sněmu v Řezně (1630) k ústupkům, odvolal Valdštejna z velení a restituční edikt byl stažen.

Toto období války má pro české země negativní vliv, protože došlo k prosazení nové zemské ústavy, Obnoveného zřízení zemského (pro Čechy roku 1627, pro Moravu 1628), v kterém bylo mimo jiné uzákoněno dědičné právo Habsburků na český trůn, za jediné povolené katolické vyznání a zrovnoprávněna němčina s češtinou. Obnovené zřízení zemské zůstalo na rozdíl od restitučního ediktu v platnosti.

3) Válka švédská (1630-1635)

V létě roku 1630 vtrhla mocná armáda švédského krále Gustava ΙΙ. Adolfa do Pomořan (říšské území při březích Baltu). Švédskými spojenci se zakrátko stalo i Braniborsko a Sasko. Švédské vojsko porazilo císařské ve významné bitvě u Breitenfeldu (v září 1631) a saská vojska pronikla téhož roku do Čech a podařilo se jim obsadit Prahu. Spolu se Sasy se do Čech vrátila i část českých emigrantů.Ti se snažili získat na svou stranu i Albrechta z Valdštejna, ale ten dal přednost svému císaři tím spíše, že panovník přistoupil na téměř všechny jeho požadavky. V listopadu 1632 se Valdštejn  střetl se Švédy u Lützenu. Bitva dopadla nerozhodně, ale byl zabit švédský král, což způsobilo v jeho armádě zmatek.

Rok 1632 je i významným rokem v životě Albrechta z Valdštejna. Ten už nehodlal příliš poslouchat svého vladaře a začal vyjednávat se švédskými a francouzskými diplomaty. K otevřenému přestupu se ale neodvážil. Toto jeho chování mělo jediný důsledek - a totiž nedůvěru všech stran. Císařova nejistota ve Valdštejnovo konání vygradovala na podzim roku 1633, když Valdštejn porazil Švédy u slezské Stínavy, ale propustil všechny zajaté důstojníky, včetně jednoho z vůdců stavovského povstání Jindřicha Matyáše Thurna. Valdštejnovo politické manévrování bylo způsobeno nepochybně chorobnou touhou po získání co největší moci a snad i důsledkem jeho postupující nemoci (syfilis). V lednu roku 1634 císař zbavil Albrechta z Valdštejna vrchního velení svých armád, poté Valdštejna opustila většina podřízených důstojníků a bývalý generalissimus byl s hrstkou svých nejvěrnějších zavražděn 25. února 1634 v Chebu.

Jeho vrahové byli od císaře odměněni v podobě statků - což byly konfiskáty rozsáhlého Valdštejnova dědictví. Jednali na  Ferdinandův příkaz, který rozhodl, že je třeba zmocnit se Valdštejna „zajetím nebo zabitím“. Sporů v císařském táboře se snažili využít protivníci, ale neúspěšně. V září 1634 byla švédská vojska poražena císařskými oddíly v bitvě u Nördlingen.

4) Válka švédsko-francouzská (1635-1648)

Švédové se po dočasné prohře nevzdali, ale usilovali o obnovení účinného protihabsburského spolku, v čemž je podporovala i část slezských (protestantských) knížat, která se chtěla zbavit habsburské nadvlády. Tyto snahy narazily zpočátku na nepříznivý postoj Saska, které již v květnu 1635 uzavřelo s Ferdinandem ΙΙ. v Praze separátní mír. Díky tomu získalo Horní i Dolní Lužici, dlouholeté součásti zemí Koruny české.

Částečná stabilizace ve střední Evropě vyburcovala k aktivitě francouzskou diplomacii. Pod vedením kardinála Richelieu uzavřela spojenecké smlouvy s Nizozemím a Švédskem (1635) 
a vyhlásila válku španělským Habsburkům.

Na počátku roku 1639 vtáhla švédská armáda generála Banéra do Čech, ale nový příchod protestantských vojsk nevyvolal v zemi kladný ohlas. Řádění neukázněných vojsk přehlušilo staré vzpomínky na možnost obnovení nekatolické vlády. 

Naděje na dobytí Vídně oživili protihabsburští spojenci znovu v roce 1643, kdy chtěl začít válku proti Ferdinandu III. sedmihradský kníže Jiří Rákoczi, ale  vystoupení Dánska a Polska po boku císaře zničila naděje protihabsburských oddílů. Dějištěm válečných tažení byly opět Čechy, kde v roce 1645 porazila švédská vojska  generála Torstenssona císařská v jedné
 z nejkrvavějších bitev třicetileté války u Jankova. Poslední vojenskou operací na našem území bylo tažení Švédů pod vedením generálů Wrangela a Königsmarka v létě 1648. Tento švédský vpád nejen že nenalezl odezvu mezi obyvatelstvem, ale naopak vyvolal prudký odpor. Poté, co švédové dobyli Malou Stranu a Hradčany, se  dokonce vytvořily dobrovolnické legie k obraně pražských měst. Prahu se podařilo uhájit a na paměť tohoto vítězství byl na Staroměstském náměstí postaven Mariánský sloup, stržený roku 1918 (neprávem jako symbol habsburské moci). Švédové po dobytí Hradu uloupili část vzácných uměleckých sbírek, které jsou dosud v majetku Švédského království.

Evropa, vyčerpaná a zubožená dlouholetými válkami, se mezitím rozhodla k mírovým jednáním. Ta začala už v roce 1644 ve vestfálských městech Münsteru a Osnabrücku, kde byly také 24.10.1648 podepsány konečné mírové smlouvy mezi zúčastněnými stranami.

Vestfálský mír představuje významný okamžik v dějinách Evropy. Svatá říše římská národa německého a Španělsko ztratily své dominantní postavení na kontinentě. Do čela nastoupily Francie a v roli nové velmoci Švédsko. Švédsko získalo vysněnou kontrolu nad Balkánem. Mír potvrdil suverénní postavení Nizozemí (na úkor španělských Habsburků). Rakouští Habsburkové si naopak upevnili moc ve svém středoevropském soustátí.

Z náboženského hlediska byl stanoven mezník, před nějž není možno se vracet, rok 1624, tzn. co bylo k tomu datu katolické, zůstane římské církvi, kde panovala vyznání nekatolická byla jejich nadřazenost potvrzena.

ZÁVĚR
Politické a správní důsledky stavovského povstání a třicetileté války pro české země

K zásadní změně nedošlo bezprostředně po bitvě na Bílé hoře, ale až vydáním ústavy - Obnoveného zřízení zemského (1627, 1628) Bylo uzákoněno dědičné právo Habsburků na český trůn, a tím ztratily zemské sněmy právo volby panovníka. O důležitých záležitostech nejen pro celé soustátí, ale i pro jednotlivé země, rozhodovaly úřady ve Vídni. Zákonodárná práva získal místo stavovských sněmů panovník. Nejvyšší správní a politický úřad  - Česká kancelář - zůstal samostatný, ale sídlil trvale ve Vídni (od roku 1629). Země Koruny české zůstaly i nadále samostatným útvarem, jejich rozloha byla zmenšena ztrátou obojí Lužice v roce 1635. Habsburští panovníci se nesnažili beze zbytku rušit staré úřady, ale usilovali 
o vytváření paralelních institucí, které přebíraly větší díl moci. To vše se dělo v zájmu absolutistického, centrálně řízeného státu.

Použitá literatura:
1)	Čapek, V a kol. Světové dějiny I. 1.vyd.1993. ISBN 80-7168-091-5
2)	Rada, I a kol. Dějiny zemí Koruny české. 2.vyd. 1993. ISBN 80-85192-61-6
3)	Vykoupil, L.Slovník českých dějin. 2.vyd. 2000. ISBN 80-902782-0-5