ČECHY V DOBĚ KNÍŽECÍ – ŽEMLIČKA JOSEF

VRSTVY OBYVATELSTVA - Svobodní, nesvobodní, cizinci
V čele státu stál kníže se svou družinou, ze které vycházeli státní úředníci, hodnostáři a bojovníci. Poddanými knížete byli ale všichni, jak jeho družina tak rolníci usazení na půdě. Právem svobodného bylo svědčit u soudu a povinností zase, že za přečiny své a svých lidí odpovídali vlastním majetkem. 
Svobodní – jsou úředníci, velmoži a svobodní rolníci. Rolníci ale klesají v hierarchii a stále více upadají v závislost na knížeti a státu (stávají se knížecími sedláky). Sedlák musí totiž z půdy nestále odvádět poplatky, které jsou hlavním zdrojem příjmů státu. Počet sedláků se zvyšoval, a proto se usazovali na pozemcích velmožů či církve, tím se jejich závislost ještě více upevňovala. Knížecí sedláci půdu opravdu vlastnili a mohli ji prodávat, darovat směňovat. 
Ze členů knížecí družiny se později vyvine šlechta či tzv. středověká nobilita. Původně šlo o vojenskou družinu, ale tento její rys pomalu ustupoval do pozadí. Za svou službu dostávají výnosné hradské a dvorské úřady, za které jim patří část knížecích příjmů. Tito lidé patří do uzavřeného okruhu rodin, o které se kníže opírá. Jde o rodiny původní rodové aristokracie, jež jsou oslabeny, aby nemohli Přemyslovcům konkurovat, ale jejich pomoc je zde nutná pro ovládnutí tak velkého počtu obyvatelstva. Mohlo jít o Vršovce, Mutěnice a Těptice. Osobní majetek nobility se množil z kořisti, daní, odměn i darů od knížete (šaty, zlato, stříbro). Základ moci této šlechty byl osobní vztah s knížetem. Ti, kteří přímo sloužili knížeti, byli osvobozeni od daně z míru (ne tak sedláci). K velmožskému majetku patřila půda, dobytek a zvířectvo, ale i lidé. 
Právně si byli všichni svobodní rovni, ale praxe byla taková, že stát upřednostňoval ty, kteří chránili zemi a měli ve své správě statky i lidi. 
Známe také nižší bojovníky - druhého řádu, ti jsou z pramenů ale hůře postižitelní. V jejich řadách se nachází řadoví družiníci i vybraní knížecí sedláci a mívali často lepší postavení než svobodní sedláci. Stávali se z nich “menší urození muži”.
V některých oblastech osídlení vzniká koncentrace zemanů (v jedné vesnici jich mohlo být i několik). Jedná se o potomky knížecích sedláků, či sedláků – bojovníků. Patří k nejnižší a nemajetné vrstvě nobility (v jedné vesnici jich mohlo být i několik). 
Od 12. století se také rozlišuje mezi těmi, kteří slouží přímo knížeti těmi, kteří patří do družin světských pánů - ti bývají označeni jako druhové. 
Držení půdy začíná nabývat na významu teprve později, do 12.století bylo důležitější držení úřadů a pobírání státních důchodů. 
Mezi způsobem života nižší a vyšší šlechty byl také velký rozdíl, nižší byla spíše usedlá na svých statcích a vyšší vykazovala větší pohyb. 
Nesvobodní – protikladem svobody byla poroba, poddanství, služebnost, otroctví, rabství. Největší počet nevolníků tvořila čeleď u dvora knížete, velmože nebo církve. Tito pak při různých směnách či prodejích přecházeli k novému vlastníku jako inventář. Lepší postavení dosáhli řemeslníci a služebníci, kteří také mohli sami hospodařit na přidělené půdě. Jako odborníci mohli být knížetem přesouváni do jiných míst, aby zde sloužili.  
Otrokem se stávali hlavně váleční zajatci,jejichž cesta směřovala nejčastěji na trh v Uhrách, kam je doprovázeli židovští kupci. Otroctví bylo i trestem za morální prohřešky či kriminální zločiny a známe i otroctví dlužní, kdy se věřitel stal pánem svého dlužníka. Vykoupení i udělení svobody bylo možné a největší šance k tomu měli sluhové, kteří přicházeli s pánem do osobního kontaktu. Existovali i dobře situovaní otroci, kteří nastřádali dostatek peněz k vykoupení. 
Známe i připsance, kteří byli připoutáni k půdě, a dušníky, kteří byli darováni církvi za blaho fundátovy duše. Někdy se také svobodný rolník pod tíhou svého postavení vzdal svému mocnějšímu sousedovi a tak se stal jeho poddaným. 
 Cizinci – šlo většinou o lidi mluvící cizím jazykem, kteří byli v zemi neusedlí – většinou tudy jen projížděli. V okolních zemích se pojem “host” používal pro vojenské jednotky cizinců působících po boku panovníka, u nás to ale není doloženo. Cizinci se k nám také dostávali jako doprovod knížecích, hraběcích nebo královských dcer, které se provdali do Čech nebo sem byli těmito nevěstami povoláni a v Přemyslovských službách pak mohli dosáhnout i určité hodnosti. Knížata si velmi považovala cizích biskupů, protože nemohli být ovlivňováni vlastní rodinou ani se o ni nemohli opírat a knížeti tak oponovat. 
Postavení cizinců se odvíjelo od jejich vlastní osobní kariéry. Nejlépe na tom byli kupci, jejichž cesty k nám jsou známy už z dob franských a jejich počet vzrostl v 10. století, kdy se Praha stala obchodním uzlem na cestě od západu k východu. 
První písemnou známku o Židech nalézáme v Kosmově kronice – mluví zde o jejich velkém bohatství. Jejich pobyt na našem území je ale jistě starší. Živili se jako kupci a mincíři. Po jedné křížové výpravě na ně chtěli opustit zemi, panovník je ale rozhořčen, protože je považuje za svůj majetek a nechává je oloupit – jde o první pogromu na Židy. Také vyšlo nařízení, že křesťan nesmí sloužit Židovi. Židovským centrem se stává Praha, i když Židé žijí i jinde. 
Mnozí cizinci, kteří procházeli Prahou, se tu usazovali a tvořili národnostně uzavřené komunity – šlo hlavně o Němce, Židy a Romány. Jejich uzavřenost téměř bránila splývání s domácím obyvatelstvem.
Strach z pronikání Němců  a projevy českého “nacionalismu” nalézáme snad jen v nejvyšších vrstvách a to pod vlivem strachu o vlastní duchovní existenci.
Církevní reforma
Církev byla plná zlozvyků, které ji činily závislou na světské moci. Jejím cílem bylo stát se nadřazenou všem panovníkům. První reformní vlny ani boj o investituru se českých zemí téměř nedotkly. Zemská církev zde působila pod dohledem domácích knížat. Celou dobu totiž stála u vzniku i existence státu, a nyní by bylo moc těžké se odpojit. Možnosti církve se odrážely v pravomoci pražského biskupa. Každý kostel byl závislí na svém fundátovi a jeho dědicích, a proto se biskup uplatňoval jen u dvora a byl považován za lepšího kaplana. Vládnoucí kníže rozhodoval i volbě nového biskupa. Jiné postavení mělo biskupství olomoucké, protože bylo podporované pražským knížetem. Biskup byl obvykle jmenován z knížecích kaplanů nebo pražských kanovníků. I když oba biskupové přijímali investituru z rukou říšského panovníka ani jeden nepatřil do okruhu říšských biskupů. V českých zemích podléhalo vše vlivu panovníka, v říši zase vlivu aristokracie. Biskupa si panovník vybíral z okruhu svých kaplanů a to nejraději cizince, kteří na něm byli závislí a tím nemohli ohrožovat jeho mocenské ambice. 
Církev musela také řešit otázku ženatých knězů – vzpomeňme jen na ženu pražského děkana Božetěchu a jeho syna Jindřicha. Dalším problémem byli laikové na církevních postech a dokonce uchazeči o biskupství bez kněžského svěcení.  Papež se také stavěl proti nekanonické volbě církevních hodnostářů – tzn. volbě laikem. 
Kněží a řeholníci u nás netvořili nijak vyčleněnou vrstvu a spadali pod knížecí a hradské soudy jako svobodný lid. Hradské kostely byly státní a další kostely či kaple byli chápány jako součást majetku zakladatele. Kláštery a kapituly byly vybavovány z příspěvků knížete i velmožů. Církevní instituce spíše užívaly než opravdu vlastnily lidi a půdu. 
Ani do výstavby farní sítě nemohla církev moc mluvit, biskupova funkce spočívala jen v jejich vysvěcení.  Biskup mohl svůj úřad pozvednout jen stejnými prostředky jako kterýkoliv jiný kostel, to znamená hromadit výsady, důchody i pozemkové majetky se vším, co z toho vyplývá. 
Církevní reforma k nám pronikala jen velmi pozvolna a to hlavně prostřednictvím církevních hodnostářů, kteří měli dostatečné kontakty s cizinou. Tomu prospívala studia v zahraničí nebo i účast na množících se poutích k hrobům apoštolů a mučedníků do Říma a Svaté země. 
V letech 1126 – 1150  působil v Olomouci jako biskup Jindřich Zdík, který  přenes své sídlo od kostela svatého Petra ke kostelu svatého Václava. Představené hradských kostelů začlenil mezi své kanovníky s titulem arcijáhenů a převzal i majetky hradských kostelů: olomouckého (svatopetrského), přerovského, spytihněvského, břeclavského, brněnského a znojemského. 
V průběhu 12. století se zahušťovala farní síť, která se šířila hlavně na venkov. Přicházeli k nám i různé řády. Zdík usiloval o založení reformního kláštera a na horu Strahov uvedl reformní řeholníky, které vystřídali premonstráti z Porýní. Ti se brzy usadili i v Doksanech u Litoměřic. Šlo o řeholní kanovníky hlásící se k řeholi sv. Augustina, o které se opíraly církevní reformy i papež. Další, kdo u nás působí, jsou benediktini, kteří bývají právě premonstráty nahrazováni a vyháněni. K jejích klášterům patří Třebíč a Želiv a ženskému konventu Kladruby či Vilémov.  Premonstráti se usadili v Litomyšli, Louce u Znojma či Dolních Kounicích u Brna. S premonstráty pronikali do Čech i cisterciáci, reformovaná větev benediktinů z francouzského Citeaux. První jejich klášter v Čechách byl Sedlec u Kutné Hory, další pak v Plasech, Nepomuku, na Velehradě. O cisterciáky a premonstráty se opírá papež. K nám přichází z Porýní, Frank nebo Bavorska.  
V Čechách také působily rytířské řády – johanité a němečtí rytíři .

Společenská situace 
K nejdůležitějším etnickým pohybů patří německý tlak na východ a podmanění Slovanů mezi Labem a Odrou. Osadníci s sebou přinášeli znalost německého práva (vzniklo z obyčejových práv holandských, vlámských, saských a franských). Toto právo se uplatnilo na venkově i ve městech. Docházelo ke zvýšení zemědělské a řemeslnické produkce a to oživilo ekonomiku. Na trzích se začalo směňovat zboží (kapacita trhu ukazovala na prosperitu oblasti). Postupně se vyhraňovala specifika města, masová výroba specializovaných výrobků a docházelo k rozvoji směny. Naturální a robotní závazky přecházely na formu peněžní. Dobrá a udržovaná síť cest vedla k rostoucímu počtu poutí na svatá místa. Čechy patřily ke státům, kde má panovník vládní moc a suverenitu nad celým svým územím. 

Kolonizace
Na počátku 12. století tvořilo jen 10 – 15% půdy celkové rozlohy státu souvisle obydlené území. Celá Evropa ale prožívala populační explozi a ta způsobila rozšiřování osídleného území. Tento proces je u nás označován jako vnitřní nebo domácí kolonizace. Máme o ní ale poměrně málo informací. Původní obydlené oblasti – hlavně v úvalech řek se začaly v 11. století posouvat do vyšších nadmořských výšek a docházelo k osazování vnitrozemských pahorkatin, protože stará území nestačila k výživě stoupajícího počtu obyvatelstva. Vnitřní kolonizace vychází z vnitřních potřeb vývoje a zahájily ji i vnitřní impulsy. Její rozsah působení se  kryje s dobou trvání kolonizace velké neboli německé. 
Německé osídlení u nás spadá až do konce 12. století, kdy se z Bavorska a Rakouska šíří snahy pokusy o zabírání okrajových částí země (např. Vitorazsko). 
Uplatňovalo se přílohové zemědělství, které bylo náročné hlavně na množství užívané půdy, a proto ubývalo půdních rezerv a hranice katastrů na sebe začaly přiléhat. Postupně začaly stoupat nároky na kvalitu přepravy a komunikací. 
Kolonizační činnost měla také vliv na majetkoprávní oblast. A zde se to nejvíc dotklo církve. Ta vybírala desátky jak z půdy staré, tak i z nové a byli to cisterciáci, kteří se toho ujali nejrychleji. 
Kolonizační proces se týkal hlavně mladších synů knížecích sedláků, kteří hledali nové pozemky a tak se usazovali jako “hosté” na cizí půdě, z které platily poddanské dávky. Právě tito vyplňují neobydlené prostory vnitrozemí. Dalšími jsou mladší synové nižších družiníků s čeledí, kteří mají ale lepší postavení než hosté. Později se z nich stává nižší šlechta a čeleď, která má volnější postavení, dosáhne časem na stejnou úroveň jako hosté. 
Od 13. století známe již právo české, které hmotně zajišťuje osadníky po dobu, než jim začnou rodit pole a oni budou moci platit své závazky. Lidé tak byli na víceletou “lhůtu” zprošťováni od svých platebních povinností – odtud místní označení Lhota. 
S rostoucí rozlohou nově osídlené půdy slábnou pozice knížecích sedláků, kteří zůstávají uzavřeni na svém původním sídle a jejich počet se stává omezeným. Na druhou stranu docházelo k jistému zlepšení u nižší složky venkovského obyvatelstva. Stát nad nimi nyní nedosahuje takové kontroly jako před tím. 

Pozemková vrchnost 
Světské i církevní subjekty začínají bojovat o přímé vlastnictví zapůjčené půdy. Stává se tak z nich pozemková šlechta, která připojuje za své jméno také místo odkud pochází jako např. Markvart z Doubravy. Tato “šlechta” žila na venkovských sídlech, původně snad dřevěných. Lépe je však poznáváme až s využitím kamene. U velmožských sídel byly také zakládány kostelíky s vyvýšenou galerií – tzv. emporou, kde měl vlastník soukromou kapli.  
Na jedné straně stála služba panovníkovi dodávající prestiž a jisté výhody, na druhé byla touha po soukromém vlastnictví. A tak se nobiles v této době rozdělila na dvě skupiny podle toho na jakou stranu se přikláněli.
Církev byla financována hlavně z desátek - tedy desáté části z hradských výnosů, aby nemusela být zatěžována pozemskými starostmi - tedy starostí o své existenciální zajištění. V průběhu 12. století se ale i toto mění a církev se stává správcem ale také vlastníkem  polí, luk, lesů i pastvin a také dobytka, ovcí a prasat a samozřejmě i nezbytné čeledi, řemeslníků a různých služebníků. Jejich činnost sloužila k udržování potřeb kláštera ale také jako zdroj dalších zisků. Kníže také propůjčil církvi svobodné sedláky, ale i na ně je postupně nahlíženo jako na majetek církve. 
 
Města
V důsledku kolonizace dochází ke změně úlohy státu, klesá význam hradské soustavy. Naopak představy církve i šlechty o vlastní pozemkové moci sílily. Slábla závislost lidí na hradech, regiony se tříštily do menších celků a novými centry se stávala sídla pozemkové šlechty či kláštery. 
V okolí hradů ležely podhradské osady, ve kterých žili řemeslníci, zemědělci i služebníci potřební pro každodenní chod hradu. Přebytky jejich produkce se uplatňovaly na místním trhu. V areálu hradu stával kostel, který zvyšoval jeho prestiž. Podhradí bylo neopevněné a skládalo se z většího počtu osad. Na křižovatkách cest v podhradí se rozkládala tržiště, působili tu trhoví úředníci a stávaly tu krčmy. Venkovské osady byla méně rozsáhlé i lidnaté, známe některé jejich názvy.
Při zakládání královských měst musel panovník vykupovat majetky místní šlechty a hledat za ně náhradu. Praha byla asi nejvýznamnějším centrem, působili tu mnozí kupci, často i cizinci. Označení Praha je ale chápáno jako označení hradu a ne celého města - i zde má každá osada vlastní označení. Rostoucí trh v Praze si vynutil i kvalitní přemostění Vltavy a tak byla v roce 1172 dokončena stavba tzv. Juditina mostu (Judita byla druhou ženou Vladislava II.).
Do Čech se dovážela sůl, slanečci, textilie a vína a naopak vývoz tvořily přírodní produkty (smůla, med, vosk, chmel,...), obilí a snad i řemeslnické výrobky. 
Jako platidlo se stále více prosazovala mince - zde denár, i když platba hřivnami váženého stříbra přetrvávala. Setkat se můžeme i se suknem či naturáliemi. Mince se ale užívala stále více, i když klesaly zásoby stříbrného kovu, který se získával jen z povrchových dolů. Nedostatek mincí a i úpadek její hodnoty ulehčil pronikání cizích měn - z Bavorska, Řezna, Chebska i Míšně. Známé jsou i mince falešné. Přemysl Otakar I. začal razit jednostranný brakteát, ale ani to nevedlo k trvalému zlepšení. 

Kníže a “Čechové”
Dobové listiny hovoří o “knížeti a vévodovy Čechů”. Panovník zastupoval monarchii navenek, země ale nepatřila jemu, ale sv. Václavu. Všichni potomci Přemysla Oráče měli význačné postavení. Jako knížata se titulovali moravští údělníci i nepanující Přemyslovci. Přemyslovci jsou ve 12. století velmi rozvětvený rod, jehož jednotlivé složky bojovaly o moc v zemi. Nejvyšší šance k tomu mají knížata pražské větve. Ti ostatní často opouštěli zemi a působili na dvorech cizích panovníků. Přemyslovci ale nemají konkurenty jen ve svých řadách. Známá je např. i dynastie Děpolticů, kteří vládnou na  území východních Čech. Tuto oblast dědičně ovládli a dělali si zálusk na Plzeňsko, to se ale Přemyslovcům nelíbilo a tak následoval jejich pád. 
Aby se kníže mohl stát knížetem, musel za souhlasu “všech Čechů” usednout na kamenný knížecí trůn na Pražském hradě. Knížecí volba byl soubor jednotlivých aktů. Za běžných okolností navazovala na pohřeb předchozího knížete. Na kandidátovi se museli “všichni Češi” shodnout. V určitý den byl pak přivítán ze zvuku zvonů v branách Pražského hradu klérem v čele s biskupem. V doprovodu vážené osoby kráčel ke kamennému trůnu uprostřed hradu. Po usednutí na něj byl prohlášen knížetem. Voláním “Krleš” byla volba “všemi Čechy” schválena. Venku se rozhazovaly peníze, aby se k novému knížeti nevalily davy zvědavců. Pak následovaly přísahy věrnosti významných předáků a obřad končil v kostela sv. Jiří. Kníže se pak mohl odebrat do říše, kde složil lenní hold římskému králi či císaři.
Popis kamenného stolce se nám nedochoval, šlo snad o mohutný balvan ležící na vyvýšenině mezi kostelem sv. Víta, sv. Jiří a knížecím palácem. Nedalo se sním pohybovat a tak byl pevně spojen s Hradem.K vládě nad Čechami bylo nutné nastolení na trůn. Na kandidáta pak přecházela magická moc kamene. Opevnění Hradu mělo chránit sídlo knížete ale i tento stolec. V aktu nastolení nového panovníka se střetávají tradice pohanské s tradicemi křesťanskými. Na trůnu byl jako poslední panovník korunován Přemysl Otakar I. ale jeho syn Václav I. byl již korunován dle liturgického vzoru. Starý kamenný trůn upadá v zapomnění a nezůstaly po něm žádné stopy. 
O  pohřbech panovníků toho moc nevíme, ale i ty probíhaly dle ustáleních pravidel. Větší část obřadů, chvála zemřelého a nářek nad jeho odchodem,  probíhala v kostele sv. Jiří. Pohřeb na rozdíl od korunovace probíhal dle křesťanských předpisů. 
Dobrý panovník měl vládnout, soudit a hájit práva svého lidu. Důležitá byla také péče o blaho svých družiníků a bojovníků, protože pokud se jim něco znelíbilo, hrozila násilná výměna panovníka. Vládnoucí Přemyslovec byl první osobou v zemi, ale jeho mocenské opory se často stávaly i jeho protihráči. Byl tu neustálý boj mezi touhou po koncentraci moci v rukou knížete a nároky předáků. 
Jako “Čechově” je označována vrstva vybavená jistými politickými právy nebo také veškerá “čeleď sv. Václava”. K svobodným “Čechům” patřil klérus - hlavně vyšší duchovní. Mohli se účastnit sněmů a voli knížete, válčili po boku knížete, volili knížete i biskupa. Šlo o skupinu lidí kolem trůnu. Přední “Čechové” splývali se zemskou aristokracií a byli urození. 
Státní ideologií se stávala přemyslovská pověst o Přemyslu Oráči a jeho ženě bohyni plodnosti (indoevropský základ). Tímto tématem se zabývá Kristián i Kosma, ale na síle a významu získává až s pronikáním svatováclavských motivů. Svatý kníže z rodu dědičných vládců Čech se stává ochráncem země, knížetem a panovníkem, který nikdy neumírá. Brzy se rozšířila i představa, že sám kníže zasahuje ve prospěch svého lidu (kopí knížete Václava s korouhví sv. Vojtěcha, nad kterým se zjevil sám sv. Václav a zapojil do bitvy proti Lotharovi ve válce se Soběslavem I.). Skuteční panovník se tak postupně stával jen pozemským zástupcem sv. Václava (projevuje se to na vzhledu mincí a pečetí, kde je sv. Václav ve zbroji a se odznaky moci). Kníže vybíral pravidelný roční poplatek - daň z míru - za ochranu a zajištění míru v zemi. 
Již v 11. století se setkáváme se zasedáním “svobodného” lidu a panovníka. Tato jednání byla důležitá pro chod státu. Kníže zde vyhlašoval zákony, soudil, schvaloval směny i výsady a činil politická prohlášení, projednávaly se tu veřejné záležitosti. Požadoval i zde souhlas přítomných se svými rozhodnutími. Tato shromáždění lze označit jako poradní a soudní. Sněm probíhal nejčastěji v Praze a to na svátky sv. Víta (15.6.) a sv. Václava (28.9.). 
Na těchto shromážděních se často stvrzovaly i majetkové transakce. 
Původně se těchto zasedání účastnili všichni “Čechové”, později šlo už jen o vybrané vrstvy národa. Volba knížete náležela českým velmožům a císař ji jen potvrzuje. Pojem “Čechové” se začal vztahovat jen na předáky země. 

Morava, Moravané
Od dobytí Moravy Oldřichem v roce 1019 je brána jako součást přemyslovské země a je svěřena nekrálovským větvím rodu. Vrchním pánem Moravy zůstává pražský kníže, jemuž je skládána přísaha věrnosti údělníků. Břetislav ji rozdělil na dva díly (Olomoucko a Brněnsko) a předal ji svým mladším synům. Z Brněnska se později odštěpilo Znojemsko. Morava byla rozdělena dle geografického principu na 2 díly či provincie. Termín “úděly, údělná knížata či údělník” je novotvarem 19. století. Morava se dělila na poloviny a na čtvrtiny - 2 čtvrtiny Olomoucku a po 1 Brněnsku a Znojemsku. Panovník se nazýval diarchou či tetrarchou. Olomoucko (východní část) zajišťovalo obranu proti Polsku a Uhrám, Brněnsko (západní část) mělo hájit nitro Moravy proti východní marce (Rakousku). Znojemští údělníci patřily k rivalům pražské knížecí větve. Brněnsko bylo po odtržení Znojemska nejmenší a nejméně významnou částí. 
Páni a správcové, knížata Moravy podléhali pražskému knížeti, ale úděly byly dědičné a odpadala tu volba. Měli právo účastnit se volby pražského knížete, ale protože tato volba probíhala hned po smrti panovníka, nemohli údělníci stihnout dostat se na tuto volbu do Prahy. Údělníci rozhodovali sami, razili vlastní mince, ale jejich práva byla omezená - pozemkové dary se většinou musely nechat potvrdit ještě v Praze. 
Morava byla brána jako celistvé území. Od 12. století se u jmen knížat používá i úděl, ze kterého pochází. 
Velmi silná byla vazba Olomoucka k Praze - na severní Moravě nacházíme mnoho šlechtických rodů z Čech, první moravský kníže Břetislav sídlil v Olomouci. Místní biskup byl vybírán z kaple pražských knížat. Jindřich Zdík udělal centrem biskupství kostel sv. Václava - ještě větší spojení s Prahou. 
První velmoži a úředníci přicházeli z Čech a vytlačovali tak moravskou aristokracii. Příchozí se ale i nadále hlásili k Čechům. 
Morava byla spojena Konrádem Otou - Znojemsko mu patřilo dědičně, Brněnsko a Olomoucko získal. Morava byla uspořádána trojstupňově : nejvyšší pozici má pražský kníže, území sjednocené Moravy spadá pod správu markraběte a na údělech dožijí místní Přemyslovci. Po smrti Konráda II. Oty, byl i pražským knížetem, ztrácí moravští Přemyslovci na svém významu.
Šlechta
Osídlovací činnost vedla k růstu a stmelování velmožských držav, okruh předních rodin se již téměř uzavřel. Můžeme již mluvit o šlechtě, která se usazuje na svých hradech v jednotlivých regionech. Základem bylo dědičné pozemkové vlastnictví a volné nakládání s ním. 
Začali se užívat i predikáty, i když syn se často psal jinak než otec a často i jedna osoba užívala různých přízvisek. Urození se honosili starými, důstojnými předky. Po křížových výpravách se začínají užívat i heraldické symboly. Znamení se dědila z generace na generaci a tvořily pojítko rodové tradice.  Rozmach erbů nastal ve 13. století. Rody jsou často historiky nazývány dle nejstaršího zjištěného předka nebo podle erbovního znamení. Výjimku tvoří Vítkovci, kteří už ve středověku používali rodové jméno. Jejich znakem je pětilistá růže a působili v jižních Čechách. Do jejich větve patří Rožmberkové a Hradečtí. Hrabišici mají vazbu na Bílinu. V severních Čechách působili Markvartici, jejichž znakem je bílá lvice. Potomci patří mezi dvorské úředníky a patří k nim z Lemberka. Do Železných hor jsou umístěni Ronové, jejich znak tvoří dvě zkřížená ostrví. Do tohoto rodu možná patřil kronikář Dalimil. 
Moravská šlechta je tvořena hlavně rody z Čech. Jeden rod je dokonce z Rakouska a u čtyř není zjištěn jiný původ než moravským (z Boskovic, z Pernštejna, z Žerotína).