Mravní stav duchovenstva. Waldhauser, Milíč.

(In.: Novotný, Václav: Náboženské hnutí české ve 14. a 15.století. Část I. Do Husa. Praha b.l. s.35-82)

	Pro nastínění obrazu mravního stavu duchovenstva ve 14.století použil Václav Novotný ve své knize období působení prvních dvou arcibiskupů, tedy dobu od 1344 do 1348, kdy život církevních činitelů nevypadal rozhodně tak, jak by měl. Kněží se nedopouštěli pouze lehkých poklesků, často bývali obviněni a nezřídka také usvědčeni z velmi těžkých hříchů. Zprávy o tom jsou dochovány v úředních pramenech, hlavně ve statutech vydaných Arnoštem r.1349 nebo ve statutech vydaných po vizitaci jednotlivých kostelů, knihách erekčních (zřizovacích) a konfirmačních, listinách z papežské kanceláře, od r.1373 také v aktech konsistorního soudu.
	Nejčastějším hříchem bylo nezachovávání residence. Existuje mnoho záznamů o tom, že farářům nebo oltářníkům muselo  být nařízeno, aby se vrátili z Prahy ke svým kostelům a zůstali tam a sloužili mše. Arcibiskupský úřad musel často nedbalé faráře žádat, aby alespoň kostel pronajali. Pronájem fary nebo oltáře byl velice rozšířený. Arcibiskupský úřad se tak snažil čelit alespoň tomu, aby nedocházelo k úplnému zanedbávání residenční povinnosti. 
	Nezřídka se také stávalo, že do úřadů spojených s duchovní správou byli dosazováni nezletilí, kteří ovšem nesměli přijmout svěcení. Nedospělost ale nebyla jediným důvodem, že duchovní hodnostář nepřijal svěcení. Např. ke kanovnictví nebylo vyšší svěcení nezbytnou podmínkou, ale bylo samozřejmé, nicméně v praxi bylo často opomíjeno. Arcibiskup Arnošt se tomu snažil zabránit nařízením, že každý kanovník musí přijmout do určité lhůty vyšší svěcení. Mělo však velmi malý účinek. Horší bylo, když opomíjeli přijmout svěcení ti, jimž náležela duchovní správa. Mezi faráři se nacházeli pouze klerikové nebo jen laikové. Ti se ovšem při svém jmenování zavázali do roka přijmout svěcení, ale ne každý tak učinil. Někdy to nemusela být jejich vina, protože svěcení byla udílena čtyřikrát ročně a při každém přijímal kandidát postupně pouze jeden stupeň, takže laik se mohl stát knězem po roce, ale stávalo se, že se svěcení v určený termín neudílela. V letech 1373-1378 se tak stalo víc než 70krát.
	Ale ani vysvěcený kněz nemusel být zcela vhodný pro duchovní činnost, protože podmínky pro získání vysvěcení byly minimální: Kandidát musel prokázat manželský původ, dosažení požadovaného stáří a bezúhonnost, dále musel umět číst, psát, skládat věty, zpívat a mluvit obstojně latinsky - k tomuto požadavku stačilo, když slíbil, že se dodatečně naučí. Byli však i takoví faráři, kteří neuměli latinsky vůbec a psát trošku. Své svěřené pak měli naučit z náboženství jen Otčenáš, Věřím a Desatero.
	Úřad arcibiskupský byl často nucen ustupovat a mnohá povolení nebo prominutí, která udělil, plynula jenom z toho, že si chtěl zachovat alespoň zdání své autority anebo aby zabránil většímu zlu. Někdy osvobození od residenčních povinností mohlo dokonce sloužit dobré věci. Tak tomu bylo třeba v případech, kdy duchovní požádal o osvobození, aby mohl jít do Prahy získat vyšší vzdělání. Velmi záhy ale mravokárci poukazují na to, že místo aby duchovní studovali, oddávají se radovánkám, provozují jiné úřady, obchod nebo jiná zaměstnání, která jsou pro kněží někdy velmi nevhodná – např. provozování živnosti řeznické nebo hostinské.
	Dále bylo klerikům nařizováno, aby nosili kněžský oděv, nesměli nosit zbraň, pokud ji opravdu nepotřebovali, např. na cestách. Z toho, že tato nařízení byla vydávána stále znovu, plyne, že ani jedno nebylo dodržováno. V Praze bylo naprosto běžné, že církevní hodnostáři chodili ve světském oblečení. Neobvyklé nebyly ani hádky nebo rvačky mezi kněžími, kněží s laiky ani v klášterech, přičemž často docházelo k poraněním, zabitím i vraždám.
	Opakovaně se také objevují zákazy povalování po hospodách, opíjení se, tančení a hraní v kostky, což dosvědčuje, že se tak dělo naprosto běžně. Byl to jev tak obvyklý, že se téměř netrestal, většinou se řešil pouze veřejným napomenutím.
	Každý farář, když přijímal úřad, se zavazoval přísahou, že bude šetřit majetek svého kostela, dbát o navrácení zcizených věcí a sám že nebude nic zcizovat. Žaloby a rozepře o zcizené věci, zastavování kalichů a monstrancí, prodej knih a bohoslužebných rouch byly však téměř na denním pořádku. Méně častá jsou pak obvinění z padělání listin či peněz anebo z jiných podvodů, z lichvářství nebo křivopřísežnictví.
	Nejrozšířenějším hříchem bylo smilstvo. Statuta vyměřovala za trest ztrátu obročí, ale výslovných dokladů, že by byl někdo sesazen pro nezdrženlivost, je velmi málo. Velký počet provinění totiž nedovoloval dostatečnou přísnost.	
Dalším nešvarem bylo lehkomyslné zneužívání klatby, kterého se dopouštěli i vyšší duchovní, což vedlo k tomu, že cena tohoto trestu klesala.
V teorii se opakuje požadavek bezplatnosti všech církevních výkonů a Arnoštova statuta důrazně zakazují jakékoli poplatky za přisluhování svátostmi, zapovídají všechny úmluvy s kostelními patrony, zvláště za plat. Platům za pohřby, svátosti apod. nikdy nešlo zabránit a našly se i jiné zdroje příjmů. Nejpovážlivější bylo ukládání peněžité pokuty ve zpovědi za pokání.
Arnoštova statuta dále uváděla zákaz tzv. mnohoobročnictví, ale praxe byla zcela jiná. Tento nešvar podporovala i sama kurie. 
Samozřejmě, že se těchto poklesků a hříchů nedopouštěli všichni, problém byl v tom, že celý systém církve neodpovídal úplně křesťanským ideálům, takže i ti, kteří žili bezúhonně, vlastně nežili podle křesťanských zásad.
Množství jednotlivých hříchů vedlo někdy k mírnějšímu postupu, vlivy kurie vedly k celkovému zmírnění církevní trestní praxe. Přísné tresty, které uvádí Arnoštova statuta, byly aplikovány jen velmi málo.Shovívavost církevních soudů ovšem potom vnukala myšlenku, že knězi je vše dovoleno. Nejen kněží sami, ale i laikové se s tím začínají smiřovat, což ohrozilo samotný mravní základ společnosti. Nepořádný život kněží působil na mravnost laiků a již tenkrát se objevují výmluvy, proč by laik nesměl hřešit, když kněz tak činí bez překážky. Tehdejší zábavná literatura zachycuje veřejné mínění plné narážek a vtipů o životě kněžském, které ukazují, že lid ztratil ke kněžím důvěru, přestože byl plně v jejich moci.
Také řehole se zpronevěřily svým úkolům. V klášterech se vedl nákladný život a pořádaly se hojné kvasy. Také tzv. žebravé řády, založené na principu chudoby, začaly shromažďovat majetek.
Všude se uplatňovaly vlivy okázalého, ale prázdného obřadnictví. Nedbání povinností a zvyšování práv nepořádně žijícího kněžstva vedly k odcizení mezi ním a lidem. Tuto situaci se rozhodl řešit arcibiskup Arnošt a jeho snaha se setkala s podporou císaře Karla IV.

Tak roku 1363 byl povolán do Prahy řeholní kanovník řádu sv.Augustina Konrád Waldhauser. Předcházela ho již slavná pověst kazatele proti nepořádnému životu laiků i proti nešvarům v duchovenstvu, hlavně proti svatokupectví. 
Narodil se asi ve 20.letech 14.století ve Waldhauseru v Horních Rakousích a vstoupil do tamního kláštera. Po studiích v Itálii se věnoval kazatelské činnosti, zejména na rakouském dvoře, kde působil 15 let. Česky se nikdy nenaučil, přesto měl vliv na české náboženské hnutí. Karlem IV. a arcibiskupem Arnoštem mu byla r.1363 potvrzena bohatá fara v Litoměřicích. Někdy v dubnu nebo v květnu začal Waldhauser kázat v Praze v kostele sv.Havla. 
Dotýkal se zejména přepychu, rozkošnictví, marnivosti a rozpustilosti při zevně okázalém plnění předepsaných obřadů. Zpočátku se nesetkal s velkým ohlasem, protože bohaté kruhy Pražanů chápaly návštěvu kostela spíše jako společenskou záležitost, než aby tam chodily za modlitbou. Také odkrýval rozpor mezi oficiálním církevnictvím a pravým křesťanským životem a tím se postavil proti církevnickému formalismu, který ovládl celou církev. Jeho kázání brzo nalezlo veliký ohlas, nechodili na ně jen Němci, přibývalo stále více Čechů. Vedle toho začal Waldhauser kázat pro studenty – budoucí kněze. 
V roce 1363 odsoudil v řadě kázání zištnost žebravých mnichů, čímž si je ovšem velmi znepřátelil. Odsoudil je za svatokupectví, za prodávání pohřebních míst v klášterech, za podvody s relikviemi. Mniši ho za to obžalovali u arcibiskupa. Spor se vyvíjel úspěšně pro Waldhausera, přesto mniši měli jeden pádný argument a to, že ačkoli je Waldhauser řeholník, má světskou faru a ani při ní nesídlí. Tak Waldhauserovi byla propůjčena uprázdněná fara v Týně začátkem roku 1365. Mniši o něm začali šířit různé pomluvy a překrucovali jeho výroky. Když se to Waldhauser v roce 1364 dověděl napsal svoji slavnou A p o l o g i i, která je jakýmsi deníkem z několika měsíců jeho života a ve které je podrobně vylíčen celý spor s mnichy. V roce 1365 začal Waldhauser kázat se svolením papeže i na venkově. Jeho strhující výmluvnost podmaňovala a uchvacovala posluchače. Další spor s mnichy, tentokrát s pražskými karmelitány od Panny Marie Sněžné, se týkal otázky čistě teologické. Spor je bohužel znám jen málo, běželo o tzv. vidění boha, o otázku, zda spravedliví, když zemřou, vidí boha hned po smrti nebo až o soudném dni. Waldhauser se proti obviněním rozhodl čelit protiútokem. Podal na všechny žebravé řády žalobu u kurie pro prodávání pohřebních čtvrtin a jel ji sám hájit do Říma. Ale římská půda nebyla bezpečná a žalobám mnichů bylo nasloucháno víc. Proto Waldhauser tajně Řím opustil. Brzo po návratu do Prahy 8. prosince 1369 zemřel.
Waldhauser byl sice horlivým hlasatelem nápravy mravů, přesto ale nebyl reformátorem. Při svém kázání se nedotýkal církve, přijímal ji takovou, jaká byla. A přesto se proti němu ozvalo podezření z kacířství. Tak již pouhá horlivost mohla vést ke konfliktu s církví. Důležitý je jeho důraz na kazatelskou činnost. Z toho vyplývá jeho péče                     o vychovávání dorostu. Pro něj je především určena sbírka kázání, nazvaná P o s t i l l a           s t u d e n t i u m  P r a g e n s i u m, jedna z nejčtenějších středověkých knih a zároveň praktická příručka pro budoucí kazatele. Zdůraznění vnitřního života se nutně obrací proti souvěké církevnické povrchnosti. Waldhauser položil zvláštní důraz na potřebu shody života s předpisy Kristovými, u každého a všude.

Waldhauserovým slavným pokračovatelem se stal Moravan Jan Milíč, syn prostých rodičů z Kroměříže. Poprvé se objevuje jako člen královské kanceláře v letech 1358-1362. Byl velice vzdělaný, ovlivnil ho zajisté i moderní humanismus. Přízeň Jana ze Středy mu vymohla roku 1361, kdy byl Milíč notářem královské kanceláře, udělení církevního obročí od Innocencia VI., na jehož základě se později stal kanovníkem a sakristánem pražským. Roku 1362 vystoupil z kanceláře, přijal kněžské svěcení a věnoval se novému povolání s příkladnou horlivostí z funkce arcijáhena. Tato jeho činnost urychlila jeho starší touhu přispět k nápravě.	 Roku 1363 se Milíč zřekl všech svých hodností a po asi půlroční přípravě k praktické duchovní správě začal na podzim 1364 kázat u sv. Mikuláše na Malé Straně a záhy také v kapitulním kostele sv. Jiljí. Ani Milíčův úspěch nebyl okamžitý. Nepřispívala mu ani výslovnost, která často sklouzávala do hanáckého dialektu. Lid si ale zvykl na jeho zvláštnosti, které se Milíč také snažil zmírnit, a vnitřní opravdovost kázání byla příliš silná, aby se mohla minout účinkem. Navštěvovaly ho zejména české vrstvy. Pro duše unavené nesnesitelnými poměry a vyprahlé nevšímavostí nebo zištností kazatelů byla jeho kázání dobrodiním, a jako u Waldhausera dostavil se účinek rychlým a opravdovým polepšením života, příkladným a opravdu křesťanským chováním. Působila tu i Milíčova zásada, že kazatel má jít příkladem svým životem. Žil v úplné chudobě a velmi přísně. Milíčova askeze tvořila podstatu jeho bytí a činnosti. Jeho život byl rozdělen mezi sloužení Bohu a sloužení bližnímu.
Doba, do níž spadá jeho působení, byla opravdu těžká. Říše římská byla jen stěží zadržována Karlem IV. před rozkladem, církev upadala, lidstvo soužily živelné i sociální pohromy. Takové doby plodí různá proroctví a zjevení, které působí svou naivní upřímností. Ani Milíč této apokalyptické nálady nebyl ušetřen a na základě výpočtů let proroctví Danielova určil mezi lety 1365-1367 příchod Antikrista a dokonce byl přesvědčen, že ho objevil. Při slavnostním kázání o tomto tématu roku 1366 ukázal prstem na přítomného císaře Karla, on že je ten veliký Antikrist, o němž mluví Písmo. Arcibiskup Jan Očko dal za to Milíče uvěznit. Ale bylo patrné, že křesťanský a téměř svatý zápal nelze trestat. Milíč se rozhodl hledat poučení u papeže Urbana V., do kterého byly vkládány naděje, zvláště když se proslechlo, že se hodlá vrátit do Říma. 
Roku 1367 se vypravil do Říma, kde se také odhodlal kázat o Antikristovi. Jakmile ale tento svůj záměr zveřejnil, byl na příkaz inkvizitora zatčen a uvězněn v klášteře na Ara Coeli a postaven před inkviziční soud. Inkvizitor ho donutil sepsat, co chtěl kázat. Výsledkem je  S e r m o d e d i e   n o v i s s i m o, které je důkazem Milíčovy neobyčejné paměti a pronikavé učenosti. Příchod papeže vedl k jeho propuštění z žaláře  a sjednání satisfakce. Dalším z jeho výtvorů z žaláře, sepsaný na druhý inkvizitorův rozkaz, je  L i b e l l u s   d e    A n t i c h r i s t o, prodchnutý až prorockým duchem. Milíč vykládal o potřebě okamžité nápravy církve, kterou mohl provést pouze obecný koncil, svolaný za tímto účelem. Po navštívení Říma se Milíč ve své duši uklidnil, přestal hledal osobního, hmotného Antikrista, pochopil etickou stránku tohoto učení a odtud také viděl v reformě církve nejlepší prostředek k potírání Antikrista. Tyto myšlenky se vracejí propracované v jeho slavném listě Urbanovi V. asi z roku 1368, což je jeden z nejpamátnějších dokumentů doby. Milíč provedl přísnou kritiku církve od biskupů, nesprávně obsazovaných do úřadů bez volby a povolání, od zesvětštělých a nedbalých kanovníků až po zkažené, zištné mnichy. Zdůraznil opět jako jediný možný prostředek nápravy svolání koncilu. 
Po smrti Waldhausera se vrací ze své druhé cesty do Říma, aby převzal jeho povinnosti a také kázal pro studenty v kostele sv. Mikuláše na Starém Městě. Z těchto kázání vznikla jeho postila A b o r t i v u s, která jim dávala návod ke kazatelské činnosti. Jakousi příručkou je pro ně sbírka kázání G r a t i a e   d e i. Ve stejné době vznikl asi také jeho výklad jednotlivých slov Morálií Řehořových, nazvaný A n g e l u s, a dále jeho české a německé modlitby. Motivem jeho života se stává přísnost života, nadlidské sebeobětování a bezpříkladná kazatelská horlivost. 
Ohromným úspěchem jeho činnosti byl rok 1372. Velký počet pražských nevěstek pod vlivem jeho kázání se zřekl nemravného života a odhodlal se sloužit Bohu. Pod Milíčovým dozorem tak vznikl jakýsi zaopatřovací ústav pro zprostředkování práce, protože bývalé hříšnice se vracely do řádného života. Karel IV. věnoval za tímto účelem Milíčovi bývalý nevěstinec Benátky, kde Milíč zbudoval kapli svatých hříšnic Magdaleny, Marie Egyptské a Afry, vystavěl domy pro chovanky i pro svou kněžskou družinu. Nový ústav nazval Jeruzalém. Ale tím rostla proti němu závist a zášť. Ke starým protivníkům, mnichům, přibyli skoro všichni pražští faráři. Znepřátelil si i vysoce postavené preláty, protože je neváhal kárat za jejich nemravný život, třebaže jen soukromě. Proti Milíčovi byl v Praze zahájen proces, který ovšem vyzníval ve prospěch Milíče, jelikož arcibiskup Milíče chránil. Proto se faráři obrátili s žalobou na kurii, která mezitím zase přesídlila do Avignonu. Již 13. ledna 1374 byla arcibiskupu pražskému poslána listina Řehoře XI., ve které papež ukládá přísné vyšetření a příkladné potrestání Milíče. Milíč se ovšem zdráhal vypovídat před inkvizitorem a ačkoli to bylo pro něj nebezpečné, rozhodl se jet ke kurii osobně. Tam podal důkaz o tom, že není nepřítelem víry a dostalo se mu zadostiučinění, když směl slavnostně kázat před kardinály. Konce procesu se ale nedočkal. Neúmorná činnost a tuhé sebetrýznění podlomily jeho síly a zemřel v Avignonu asi 20. srpna 1374.
Milíč zaujímá ve vývoji našeho náboženského hnutí velice důležité místo a souvisí přímo s následujícím vývojem. Po celé 14. století i později byla opisována jeho díla. U něho čteme již kritiku papežského systému, jeho horlení pro mravní očistu nabývá již konkrétnější podoby. V žalobních článcích poslaných do Avignonu je také obvinění, že Milíč zavedl v Jeruzalémě denní přijímání oltářní svátosti. Byl to snad jediný bod, který nebyl lživý. Milíč totiž zastával názor, že ctnostným, řádně žijícím laikům má být zjednána alespoň část výhod, kterým se těší kněz, který, třebaže si to možná nezaslouží, denně přijímá tělo Kristovo. Tomu je přikládána zásadní důležitost, protože podle všeho odtud vede přímá cesta k požadavku kalicha pro laiky, tedy odtud se muselo později dostavit přijímání podobojí. 
Milíč jistě neměl v úmyslu dělit se od církve, ačkoli ji kritizoval, ale celý jeho život a činnost ukazuje, jak již pouhý pokus zdůraznit vnitřní život musel vést ke střetu s autoritou církve a mohl vést v dalším vývoji k rozchodu s ní, zvláště od té doby, kdy se situace přiostřila schizmatem.