Východní a jihovýchodní Evropa ve středověku
Literatura
Literatura k souborné zkoušce
•Dějiny Byzance - Academia (380 Kč, 2. vydání, skvělé)
•doc. Lubomír Havlík: Přehledné dějiny Byzance (skriptum FF MU Brno)
•dr. Teichová: Dějiny středověku (2 díly, přehled)
•Dějiny Bulharska (tendence)
•Dějiny Maďarska (Macurek)
•Macurek: Polské dějiny (+ Dějiny východních Slovanů)
•Švankmajer: Dějiny Ruska (2 díly 1967, v nových málo o středověku)
•Dějiny Sovětského svazu (do 1917, Kočí, Havlík, Hejl; dobré)
•Dějiny střední a východní Evropy (úvod, skripta FF MU 1996)
Přehledová literatura
•prof. Macurek - žák Bidla, v Brně od 1935:
	- Dějiny východních Slovanů (3 sv., Melantrich Praha 1947, doporučeno)
	- Dějepisectví východních Slovanů (Melantrich Praha 1945, prameny)
	- Dějiny Maďarů a uherského státu (nesehnatelné, překonané)
•prof. Kabrda - ekonomicko-sociální turkolog (zemřel roku 1968 v archivu v Ankaře)
•prof. Hejl - 10.-20. století:
	- Poselstvo Konstantina a Metoděje
	- Povstání Bohdana Chmelnického (1654)
•Jireček - 120 let staré...
Četba pramenů
První zmínky o Slovanech v evropských pramenech
Dějiny SSSR a Čs.-sovětských vztahů v dokumentech
Publius Cornelius Tacitus (55-117) - Germania
- Slované pro něj byli méněcennými barbary, Veneti - pravlast v pripjaťských bažinách (BLR, UKR - Černobyl)
Claudius Ptolemaios (100-178) - Alexandrie, matematik a astronom, dílo v osmi knihách, Venedové - pletl kmeny
Jordanis (pol. 6. stol.) – Alan+, Gót, Getica, Dunaj, Dácie - Veneti, Sklavini, Antové, Černé moře, Dněstr, Dněpr X Byzanc
Prokopios z Kaisareie o Slovanech a Antech (6. stol.) - byzantský vzdělanec, právník, historik, geograf, sekretář vévody Belisaria (Justiniánův vojevůdce, výpravy 527-536 X Slované, Peršané apod.); řecky psaný spis Historiai, důvěryhodný, období gótských válek, Sporové (Slované a Antové) v Předdunají ještě před příchodem Avarů (558), barbaři, špatné mravy, věče (shromáždění svobodných, demokracie), usazovali se i v dnešním Bulharsku (X Byzanc, Bulhaři), Peloponés (dodnes vesnice Tzechoi) - pobyzantšťování, doba stěhování národů; kočovní Avaři byli spojenci Byzantinců proti Slovanům, Byzanci se to vymstilo, Avaři bojovali i se Slovany (626, Hadrianopolis).
Menandros o Avarech a Antech (2. pol. 6. stol.) - spisy Konstantina VII. Porfyrogenéta - byzantský císař (913-959), otráven ženou; Antové X Avaři (Nezamyr) - obři, zastaveni Karlem Velikým (Pověst vremennych let - lidé na Rusi: "zmizeli jako Obři"). Alexander Avenarius: Die Avaren
al-Istachri o Chazarech - arabský cestopisec, 10. století, arabské mince dirhemy (v Rusku jich bylo víc než dinárů či bracheátů)
Ibn-Fadlán o kamských Bulharech - 922, Bulhaři = Slované (Sagalib). Bulhaři na Kamě a horním toku Volhy - 1. pol. 7. stol. (Volha, Don, Kubáň) - velký bulharský kmenový svaz, chán Kuvrat (Kuber), kontakty s Byzancí (karavany), po Kuvratově smrti rozpad na hordy: jih, syn Asparuch, do Itálie; S, SV - horní tok Volhy (přítok Kama) đ stát Volžské Bulharsko - ještě částečné kočování, děd měl větší právo na syna než otec - silný dozvuk rodové společnosti, války (Vladimir, Nižnij Novgorod) /12. století - pevnost proti Bulharům/. Vyvrátil jej Batú. Vyznávali islám, který nabídli Vladimírovi. Kontakt s Rusy (obchod i války).
Gardizi o Pečenězích (11. stol., čerpal od zeměpisců 8.-10. stol.) - nebezpeční pro Byzanc i Kyjevskou Rus, Byzantinci je využívali i proti křižákům (výborní lučištníci). Byli podmaněni Kumány (Polovci) /pol. 11. stol./.
Konstantin VII. Porfyrogenétos o Pečenězích a Rusech - ostrov sv. Řehoře - na Dněpru, 17.-18. století, opevnění, sídlo Síče, dnes jsou tam přehrady. Rusové X Pečeněgové; strastiplná, avšak výnosná cesta po řece Dněpru - Rusové na pobřeží Černého moře; protiklad mezi Rusy a Slovany (Slované platili Rusům daně).
Byzantská říše
	- vznik: 11. 5. 330 - Konstantin Veliký prohlásil strategicky situované území na Bosporu hlavním městem, pojmenoval starou řeckou osadu Byzantion městem Konstantinovým - Konstantinopol; Slované ji označovali městem císařovým - Car'grad, Cařihrad. Zánik za Konstantina XI. Palaiologa, 29. 5. 1453 - dobyta osmanskými Turky, Mehmed Dobyvatel, jako Istambul centrem osmanské říše, dnes hl. město Turecka.
Od Konstantina Velikého k Hérakleiovi, od latinské římské říše k řecké říši byzantské (324-717)
	Konstantin Veliký (306/324-337) - dokončil Diokletiánovu územní reformu: 4 prefekruty. Za vlády Konstantia (337-361) vítězí ariánství (Kristus nemá stejnou podstatu jako Bůh). Vláda císaře Juliana zvaného Apostata (Odpadlík) - návrat k pohanství. Útoky Gótů (ariáni), porážka za císaře Valense, poté konec útoků i ariánství.
	Theodosios Veliký - ortodoxní křesťanství státním (jediným uznávaným) náboženstvím. Mír s Góty. Poslední císař, který se pokusil zastavit rozklad impéria. 395 rozdělil říši dvěma synům, Honorius dostal západ, východ dal Arkadiovi, vzniká východořímská říše. Byzantinci (Rhómajové; Evropa, Asie, Afrika): Řekové, Thrákové, Ilyrové, Arméni, Syřané, Koptové, Židé, Germáni, Antové, Bulhaři a Slované. Gótové ani Hunové říši téměř nepoznamenali, uchována antická městská civilizace s početnou senátorskou aristokracií.
	Theodosios II. - Codex Theodosianus, univerzita, hradby. Alarichovi Vizigóti opouštejí Byzanc, 410 dobyli Řím.
	Vpád Hunů na Balkán ve 40tých letech 5. století + další Germáni a Alani, zmatek a krize, císařové Zenón a León I., Germáni táhnou na Západ, Odoaker dobývá 476 Řím. Východem hýbají náboženské spory: monofysitismus (Kristus pouze božská podstata), proti tomu vydal Zenón edikt Henotikon, proti tomu papež, rozkol 482-518.
	Daňová reforma za Anastasia I., podpora obchodu a řemesel, změna územněsprávního členění. Nové hradby proti Slovanům pronikajícím na Balkán.
Dynastie Justiniova (518-602)
	Justinius I. (518-527) - z ilyrské rodiny legionářské tradice
	Justinián I. (527-565) - synovec Justiniův, snažil se naplnit římskou univerzalistickou ideu, vojevůdcové Belisarios a Narsés, právník Tribonian a pretoriánský prefekt Ióannés z Kapadokie. Tažení proti Gótům do Afriky a Itálie (dobytí Říma).  Expanze na západě zapříčinila dobytí části východu Peršany, Slované se dostali až ke Konstantinopoli. Rovněž byl silný vnitřní boj politických stran, zelených a modrých, oba soupeři se nakonec spojili, 532 povstání Níká (zvítěz!) - po zvolení nového císaře Hypatia se Justinián rozhodl opustit Konstantinopol, ale duchapřítomná Theodora (+ Belisarios a Narsés) pobyli asi 30.000 lidí a povstání potlačili. Corpus iuris civilis (CIC) - první ucelená kodifikace římského práva, základem Theodosiův kodex + Diokletiánovy právní sbírky + kodexy Hermogeniánský a Gregoriánský = Codex Justinianus (529); 535 připojena římská Digesta; poté Novelae. Garance císařské autokracie, caesaropapismus - církev plně podřízena císaři, ortodoxie, definitivní konec pohanství, 529 uzavřena aténská Akademie.
	Za Justinia II., Tibaria II., Maurikia a vzbouřenci dosazeného Fokase (602-610) opět úpadek říše, útoky Langobardů v Itálii (Byzanci zůstal jen exarchát Ravenna), Slované, Avaři; ztráta dunajské hranice.
Dynastie Herakleiovců (610-717)
	Nová dynastie založena Hérakleiem I. (610-641) - vlastní byzanstké dějiny, středověké řecké císařství, konsolidace říše. Reforma, militarizace vniřní správy (thémata, v čele voják stratégos). Grekizace - místo imperator a caesar se používá basileus. Porážka Persie, znovudobytí Arménie, Egypta, Palestiny, Mezopotámie, Sýrie. Monotheletismus - v Kristovi je vůle, a ne síla. Obnovení university.
	Za Heraklonase a hlavně Konstanse II. (641-668) boje s Araby, kteří ovládly většinu výše jmenovaných zemí (642 Egypt). Slované založili na Balkáně Archontii, Sklavinii. Císař se rozhodl, že bude rozhodovat nejen o volbě východních patriarchů, ale i západního - papeže. Papež vyhnán, Řím však neobsazen.
	Konstantin IV. - boje s Araby, až u Konstantinopole, díky řeckému ohni Mu'áwija odražen. Rovněž Bulhaři se rozpínají; koncil odsuzuje monotheletismus.
	Justinián II. (685-695, 705-711) - úspěšný proti Slovanům na Balkáně, reformy, rozpor s papežem, nový císař Leóntios, Arabové se zmocňují byzantského Karthága, proto císařem Tibérios II., ztráta Arménie, Justinián za pomoci Chazarů a Bulharů znovu na trůn, msta, definitivně sesazen kvůli Arabům.
	Kultura: pokračování antiky, ale i její potlačování coby pohanství. Likvidace alexandrijské knihovny i aténské akademie. Církevní otcové: Basileos Veliký, Grégorios a Ióannes Chrysostomas. Filosofové: Dionýsos Aeropagita (ovlivnil Tomáše Akvinského), Synesios, Proklos. Základy scholastiky. Rozvoj topografie, lékařství, matematiky, agronomie. Historiografie: Zósimos, Prokopios z Kaisareie (popsal tažení Justiniána I.), Menandros Protektor. Spisovná řečtina - koiné. Architektura: přestavba chrámu sv. Sofie v Konstantinopoli (50m výška, jen 4 pilíře); Ravenna (mosaiky v kostele sv. Apolináře; arkády chrámu sv. Vitala).
Syrská a amorijská dynastie, ikonoklasmus (717-867)
	Rychlé změny na trůně kvůli politice i náboženství (Filippikos II., Anastasios II., Theodosios III.), stabilita až za zakladatele isaurijské (syrské) dynastie Lva III. (717-741), boj proti Arabům obléhajícím Konstantinopol, pomoc Bulharů a Chazarů, 740 Arabové poraženi u Akroinonu, zabránění jejich vpádu do Evropy. Vydání sbírky soukromého a trestního práva - Ekloga (726), vychází z CIC, víc feudalizace, základem pro první slovanský zákoník Zakon sjudnyj ljudem, společné dílo Cyrila a Metoděje.
	Konstantin V. (741-775) - Langobardi dobyli Ravennu, Cařihrad má vliv jen na jih Itálie.
	Arabové nedobyli Malou Asii, na Peloponésu podmaněni Slované, rozmach hospodářský i kulturní.
	Uvnitř církve spor o ctění obrazů - 7. až 10. století bývá v Byzantské říši někdy nazýváno "dobou  temna", významnou roli totiž sehrál ve všech sférách života tzv. ikonoklasmus = obrazoborectví; 730 zakázal Lev III. uctívání obrazů, ikonoklasté podporovali pravomoci císaře v církevních záležitostech, ikonoludové byli pro oddělení moci světské od církevní. Lev III. a Konstantin V. zabavovali klášterní majetek, vojáci odměňováni půdou, zahnáno arabské nebezpečí. pozn. Kult obrazů povolen až na synodě 843.
	Systém pronií - pronájem půdy v období feudalizace Byzantské říše, ale do armády odcházeli ti, kteří na půdě pracují.
	Nikeforos I. (802-811) - sotva zažehnáno arabské nebezpečí, objevují se Bulhaři, Nikeforos zabit bulharským chánem Krumem.
	Michal I. (811-813) - porážka s Bulhary ho donutila, aby ve sporu s Karlem Velikým o císařský titul a dalmatská města povolil a uzavřel kompromis, který toleroval Karlovo císařství (812); Karel se zřekl dalmatských měst. Vojenský debakl s Bulhary přinesl císařův pád.
	Lev V. (813-820) - Krum poražen 813 u Konstantinopole, umírá, mír s Ormutagem, Michal II. (820-829) jen těžko zvládal maloasijské povstání Tomáše Slovana 821-3.
	Císař Michael III. (842-867) - úspěšné misie ke Slovanům, Fotiův rozkol (spor s papežem Mikulášem I.); Fotios zachránil mnoho antických památek.
Makedonská dynastie (867-1028)
	Basileos I. (867-886) - nechal zavraždit Michaela III., řešil spory mezi patriarchy Fotiem a Ignatiem, úspěšně bojoval s Araby.
	Jeho syn Lev VI. (886-912) nechal sestavit právní sbírku Basilika užívanou do konce Byzance. Jakési cechy pod státním dozorem. Útoky Arabů, Rusů, Bulharů.
	Romanos I. Lakapenos (920-944) - diplomaticky odvrátil bulharské nebezpečí.
	Konstantin VII. Porfyrogennetos (945-959) - nominálně císařem již od 912, Romanos spoluvladařem. Konstantin byl literát, pojednání o správě říše, zprávy o Velké Moravě. 
	Vojevůdce Nikeforos Fokas (uchvatitel, zástupný císař za nedospělé Basilea a Konstantina, 963-969) dobyl Krétu a Antiochii, zavraždil ho Ioannes I. Tzimiskes (Jan Cimiskes, 969-976) porazil Svjatoslava a Bulhary, i Bejrút.
	Basileos II. Bulharobijce (976-1025) - nejslavnější byzantský císař, poražen bulharským Samuelem, Basileovi ale pomohlo varjažské vojsko Vladimira I. Velikého (sňatek, křest). Císař neměl rád maloasijskou aristokracii (nové zemědělské zákony chránící rolníky), asketa (sloužil státu, neženatý), nenávist k Bulharům - proto "Bulharobijce". Rozhodující porážka Bulharů, smrt cara Samuela (1014, Basileos prý nechal oslepit 14.000 zajatců, Samuela ranila mrtvice), 1018 Bulharsko zničeno a připojeno k Byzanci. Následuje dlouhý mír a kulturní rozvoj (makedonská renesance, antické vzory).
	Konstantin IX. Monomach (1042-1055) - vzpoura Srbů (Zeta), Normané v jižní Itálii, ale úspěch v Arménii. 1045 zřízena právnická a filosofická škola v Konstantinopoli, schizma (odluka) mezi západní a východní církví 1054 - císař ochotný ke kompromisu, ale patriarcha Michael Kerullarios se kardinálu Humbertovi nepodrobil. Noví nepřátelé - Pečeněgové (1048) a hlavně seldžučtí Turci /+ Normané/.
	Roku 1071 se stala pro Byzantskou říši katastrofální bitva u Mantzikertu, když byl Romanos IV. (1068-1071) poražen Seldžuky a svržen. 1076 Jeruzalém dobyt Seldžuky. V Malé Asii tak vzniká r. 1080 turecký rúmský sultanát. Normané dobyli Sicílii, povstání na Balkáně, Byzanc na pokraji úpadku.
Dynastie Komnenovců (1081-1185)
	Alexios I. Komnenos (1081-1118) - zakladatel dynastie, vyvedl Byzanc z krize, mír se Seldžuky (uznal sultanát Rum v Malé Asii), odrazil italské Normany Roberta Guiscarda (který dobyl Drač) a spojil se proti Normanům s Benátčany (to bylo osudné), zvláštní benátská čtvrť v Cařihradu, obchodní monopol. Alexeios požádal papeže o křížovou výpravu, 1099 Jeruzalém opět křesťanský.
	Jan II. Komnenos (1118-1143) porazil Pečeněgy.
	Manuel I. (1143-1180) - válečník (Itálie), poslední velký imperátor, lepší vzdělanost a ekonomika než Západ, obsazení Dalmácie (1168).
	Alexeios II. - nezletilý, povstání proti italským kupcům, úpadek.
Dynastie Angelovců (1185-1261)
	Izák II. Angelos (1185-1195) - mocný, porazil Normany na Balkáně, jeho dcera Irena se provdala za Filipa Švábského. Izák sesazen, oslepen svým bratrem Alexeiem III., Izákův syn Alexeios (IV.) prchá k Filipovi Švábskému, ten se účastní IV. křížové výpravy, ta proti vůli papeže zasahuje v Konstantinopoli (Benátky, Enrico Dandolo), 1203 Konstantinopol snadno dobyta křížovou výpravou, Alexeios III. prchá i s pokladem do Nikaje, Alexeios IV. císařem (formálně spolu s otcem), patriarcha musel uznat nadřazenost papeže, oba císaři ale zabiti. Vlády se opět zmocnil Alexeios V. Dukas.
	Vůdcové výpravy a Benátčané si dohodli rozdělení Byzance, 13. 4. 1204 Konstantinopol znovu dobyta, vraždění a rabování (předehra kruté výpravy proti albigenským), na troskách Byzance vzniká rivalizující latinské císařství a nikájské císařství, latinským císařem flanderský Balduin. Velmocí Balkánu je ale asenovské Bulharsko. Už 1261 je Byzanc obnovena.
Palaiologovská dynastie (1261-1453)
	- obnova, úpadek a zánik Byzance, Michaél VIII. (1259-1282). Mj. turecký protektorát.
Pád Konstantinopole r. 1453
(seminární práce)
Úvod
	Byzanc představovala v dějinách ojedinělý prvek, protože jako stát plynule navazovala na antickou Východořímskou říši a během doby se postupně přetvořila ve středověký státní útvar. Sehrála důležitou roli při zachovávání antické vzdělanosti, římského právního systému a také při ochraně pravoslavného křesťanského náboženství. Jako mocenský útvar existovala a formovala dějiny Evropy a Asie po více než tisíc let a to nejen v oblasti východního Středomoří. Jejímu postupnému úpadku od dob čtvrté křížové výpravy roku 1204, kdy byla dobyta vojáky, kteří původně měli jít bránit Svatou zemi, nemohlo nic zabránit. Pád města Konstantinopole 29. května 1453 je poslední kapitolou, kterou se uzavírá dlouhá historie Byzantské říše. Cesta k pádu města a zániku říše je tématem mé práce.
Byzanc za vlády Jana VIII. (1425 - 1448)
	Na počátku 15. století zůstávají z někdejší rozsáhlé, bohaté a mocné Byzantské říše jen trosky, zmítané navíc náboženskými spory. Císař Jan VIII. se totiž odhodlal ke kroku, který byl v byzantském prostředí přijímán značně rozdílně. Začal vyjednávat s papežem o uznání papežské svrchovanosti nad východním křesťanstvím. Za tento zásadní ústupek očekával pomoc západní části křesťanstva proti stále jasněji se rýsující hrozbě útoku Turků.
Jednání probíhala ve Ferraře od roku 1434 za účasti byzantské delegace, ve které kromě samotného císaře Jana VIII. byli patriarchové z Konstantinopole, Antiochie, Alexandrie, Jeruzaléma a další církevní hodnostáři a filosofové a navazovala na předběžná jednání z koncilu v Basileji. Delegace ale byla ve svých požadavcích nejednotná, někteří její členové o unii nestáli, a tak se nelze divit tomu, že papežská strana získala při jednání navrch. Po vyřešení sporných bodů mezi západní a východní teologií, zejména po přijmutí kompromisního výkladu filioque, byla úmluva ("florentská unie") připravena k podpisu. Došlo k němu 6. července 1439. Z Byzantinců sice nepodepsal jen jeden, ale nesouhlasili s ní i další jednatelé. V Římě zavládla spokojenost, v Konstantinopoli byly reakce převážně negativní, protože dohoda ve skutečnosti kromě jakéhosi podřízení Byzance papeži nic nevyřešila. Lid unii nepřijal a většina církevních hodnostářů taktéž ne. Navíc se podřízené patriarcháty od úmluvy distancovaly (například v Rusku přestali považovat Byzanc za hlavu a ochránkyni ortodoxní církve). Císař jen velmi těžce dosazoval do církevních postů někoho, kdo by se snažil dojednané úmluvy naplnit, mnoho z těch, co unii dojednali, z Byzance odešlo, převážně do Itálie, kde se jim otevřely rozsáhlé možnosti filosofické a teologické práce.
	Papež Evžen IV. nicméně vyhlásil roku 1440 křížovou výpravu proti Turkům, což byl jeden z důsledků jednání ve Ferraře. Vojsko bylo složeno převážně z uherských, polských a srbských vojáků pod vedením sedmihradského vévody Jana Hunyadyho, polského a uherského krále Vladislava III. Jagelonského a kardinála Cesariniho. Vladislav měli sice uzavřeno příměří s tureckým sultánem o tom, že ani jedna strana nepřekročí Dunaj, nicméně Cesarini ho přesvědčil, že závazky odpřísáhnuté nevěřícím jsou neplatné. Výprava však nezískala podporu v Byzanci a ani u místních vládců na Balkánu. Ani Hunyady neměl moc chuti v tažení pokračovat. Vojsko překročilo hranici na Dunaji, ale kvůli sporům o válečnou strategii mezi Hunyadym a Cesarinim bylo v "bitvě národů" 11. listopadu 1444 u Varny poraženo třikrát silnějším tureckým vojskem. Zahynul Cesarini i Vladislav III. Jagelonský (na památku toho dne nazvaný Varenčik) a Turkům se otevřela možnost k ovládnutí zemí okolo Dunaje.
Tuto porážku křížové výpravy si Byzantinci vykládali jako trest za zradu pravé víry, jako boží trest za hříchy jimi spáchané a podobně, což další porážka křesťanských vojsk na srbském Kosově poli roku 1448 jen potvrdila. Císař Jan VIII. umírá 31. října 1448 a vládu převzal jeho bratr Konstantin IX.
Soumrak Byzance za Konstantina XI. (1448 - 1453)
	Konstantin XI. nastupoval na trůn za nelehké situace. Mezi lidem byl oblíben, což se projevilo bouřlivým a nadšeným přivítáním po jeho příjezdu do Konstantinopole roku 1449, i když nebyl korunován zde, ale v Mystře a navíc bez účasti cařihradského patriarchy. Jeho jednání o protiturecké pomoci ze Západu však byla podmíněna dodržováním církevní unie, proti které stále brojili mniši, mající vliv na prostý lid i část vyšší šlechty. Přes jejich odpor byla také unie roku 1452 vyhlášena v chrámu Boží Moudrosti. Ze Západu se ale pomoc nijak zvláště nehrnula, protože tamní vládci měli dost svých starostí a události daleko na Východě je moc netížily. Jedinou podporu nacházela Byzanc u papeže a Benátčanů, kteří ale více než císařství hájili své obchodní zájmy v této oblasti. Janované, kteří zde také měli obchodní zájmy, neustále hlásali svoji neutralitu, protože jim bylo proti mysli spolupracovat s Benátčany. Až na výjimky také Janované většinou do následujících událostí nijak nezasahovali, i když přípravy tureckého útoku byly stále zjevnější.
	Roku 1452 přichází do Konstantinopole také české utrakvistické poselstvo, které se mělo pokusit najít shodné body mezi utrakvistickým a ortodoxním vyznáním a zároveň získat podporu pro společný boj proti papeži. Od Gennadie Scholaria, jednoho z nejdůslednějších odpůrců florentské unie, sice dostali nějaké listiny, ale na vše ostatní již bylo příliš pozdě. Velmi zkreslený ohlas husitství vůbec se projevil u Laonika Chalkokondyla v jeho historickém díle Výklad dějin (Apodeixis histórion), kde jsou Češi označováni za pohany, uctívače Dia a Héry a Apollóna.
	Konstantin XI. očekával, že sultán Mehmed II. bude pokračovatelem mírné politiky svého předchůdce Murada, to byl ale omyl. Mehmed sice své agresivní plány z počátku nijak nedával najevo, o to horší pak ale bylo jejich odhalení. V srpnu roku 1452 postavil na Bosporu novou pevnost, zajistil si tím jeho kontrolu a získal tak důležitou oporu pro útok na skomírající říši.
Obléhání Konstantinopole v dubnu a květnu 1453
	Počátkem dubna 1453 přitáhl ke Konstantinopoli sultán Mehmed s obrovskou armádou a ihned začal s obléháním města. Město Konstantinopol však již nebylo velkolepým centrem jako před dvěma, třemi stoletími. Nyní v něm žilo mnohem méně obyvatel a jednotlivé jeho čtvrtě byly od sebe odděleny polnostmi a zahradami a spíše než jednolitou aglomeraci tak připomínala Konstantinopol seskupení městeček a vesnic, kde jen monumentální stavby upomínaly na někdejší velikost a význam města. Město se tedy dalo těžko bránit jako celek, protože i jednotlivé čtvrtě měly své vlastní palisády a některé i pevné hradební zdi. Navíc měl na obranu tohoto rozsáhlého území císař Konstantin k dispozici jen hrstku vojáků.
	Proto nechal Konstantin opravit alespoň vnější hradby, které již mnohokrát prokázaly cenné služby a rozdělil své vojáky tak, aby velký prostor, co bylo nutno bránit, pokryli co možná nejlépe, to znamená zejména u městských bran. Byzantinci navíc natáhli přes záliv Zlatý roh řetězovou zábranu, a tak zabránili sultánovu loďstvu ohrozit město z týlu. Celou Konstantinopol a 14 mil hradeb ale hájilo méně než sedm tisíc vojáků (včetně všech spojenců z Benátek, Janova a řeckých ostrovů, kteří na základě smluv byli povinováni město bránit) proti sultánově armádě, která čítala asi osmdesát tisíc řádných vojáků a nespočet žoldnéřů (odhady celkové síly této armády se pohybují mezi 165.000 až 400.000 lidmi). Navíc měli Turci děla, která vyráběl uherský inženýr Urban. Urban sice původně nabídl své služby císaři Konstantinovi, ale ten mu nebyl schopen za jeho služby zaplatit požadovanou částku. Jedinou výhodou Byzantinců bylo jejich loďstvo, které bylo na mnohem vyšší úrovni než loďstvo turecké, a proto námořní šarvátky v okolí Konstantinopole většinou končily vítězstvím křesťanů, i když Turecká přesila byla i zde značná, neboť Byzantinci měli 26 lodí a Turci okolo 400. Naštěstí byli Řekové podpořeni loďmi Benátčanů a Janovanů a také několik galér s dobrovolníky přece jen dorazilo ze Západu.
	První turecký útok na město začal 7. dubna 1453. Turci jej zahájili ostřelováním hradeb, jejichž velká část byla poškozena. Byzantinci ale přes noc poškozené části hradeb provizorně opravovali pískem, prkny a hlínou. Protože útok probíhal hlavně u západních hranic města, tak se zatím dařilo zásobovat Konstantinopol pomocí lodí přijíždějících do Zlatého rohu. To se změnilo, když Turci v noci z 21. na 22. dubna přetáhli své lodi přes souš za řetězovou zábranu po jakémsi 12 km dlouhém dřevěném mostě, postaveném za pomoci italských techniků. Byzantinci s Benátčany sice měli možnost Turkům lodi zničit, ale během čekání na to, zda se Janované, kteří se také chtěli útoku účastnit, domluví a pomohu jim, byl jejich plán vyzrazen a tak byl spojenecký útok na 28 dubna odražen. Toto prozrazení vzbudilo mezi Byzantinci nepřátelské nálady vůči Janovanům, kteří do té doby nepodnikli prakticky nic na obranu Konstantinopole a janovská obchodní kolonie Pera byla považována za "hnízdo zrádců křesťanského světa", protože se snažila zachovávat velmi spornou neutralitu. Jednotliví Janované, jako třeba G. Guistiniani Longo, proslulý bojovník, pomáhající Konstantinovi, na tom nemohli nic změnit. Turci tedy začali ohrožovat město i z moře a jejich vítězství bylo čím dál tím pravděpodobnější.
	Na počátku května probíhala také jednání o podmínkách kapitulace. Sultán Mehmed je stanovil tak, že pro Konstantina byly nepřijatelné, a tak byla jednání ukončena. Byzantinci také stále doufali v pomoc ze Západu, dokonce jí vyslali 3. května jednu loď vstříc, protože v Benátkách i v Římě se o vyslání pomoci jednalo již od ledna. Jednání se bohužel zbytečně protahovala a teprve v červnu (!) 1453 se papež s Benátčany dohodl. To však již bylo pozdě.
	Od 6. května Turci začali znovu ostřelovat hradby a zahájili další útoky. Prováděli také demonstrace síly - několikrát téměř celé jejich loďstvo za velkého bubnování a troubení najíždělo k řetězové zábraně. Nijak zvláště ji ale neohrožovalo, protože Turci netoužili po další námořní porážce. Také se objevily pokusy podkopat hradby, obráncům se ale pokaždé podařilo Turky v šachtě zavalit nebo šachtu zasypat, protože Řekové chytli jednoho z tureckých velitelů, který vedl ženijní práce.
	23. nebo 25. května znovu jednal sultán s vyslancem o kapitulaci Konstantinopole. Obyvatelé spolu s císařem kapitulaci odmítli s tím, že město nevydají nikomu a jsou ochotni v boji zemřít. 23. května se totiž vrátila loď vyslaná na počátku měsíce, která přivezla zprávu, že žádná slibovaná velká pomoc ze Západu na cestě není. To byla velká rána morálce obránců, kteří tak mohli spoléhat pouze na svou víru. Stará proroctví a různá znamení jim ukazovala, že se konec blíží - město padne s ubývajícím měsícem (24. května byl úplněk) nebo že první a poslední císař ponesou stejné jméno (Konstantin); během procesí 25. května spadla nejsvatější ikona Matky Boží na zem a procesí samo bylo přerušeno a rozehnáno silnou bouří. Objevila se i mlha (v této oblasti jev naprosto neobvyklý) a zvláštní, nikdy nevysvětlená světla na kostelem Boží Moudrosti.
	Tato znamení působila i na Turky, kteří město již sedm týdnů obléhali a zatím bez viditelnějšího úspěchu. Spory se objevily i mezi nejvyššími sultánovými rádci a veliteli. Někteří navrhovali uzavřít příměří a ustoupit, jiní naopak prosazovali zintenzivnění útoků. Sultán poslechl ty druhé a 27. května prohlásil, že dojde k velkému a konečnému útoku na město.
Dobytí Konstantinopole 27. - 29. 5. 1453
	Veliké procesí, které procházelo městem 27. a 28. května, se zastavovalo u hradeb, kde bylo žehnáno nejvíce poškozeným místům. Císař Konstantin během tohoto procesí pronesl řeč, v níž nabádal lid k velké statečnosti a sám jim svým chováním šel příkladem. Přítomní slíbili, že obětují svůj život za pravoslaví a Konstantinopol. Poté proběhla v chrámu Boží Moudrosti mše, první po pětiměsíční přestávce. Obřadu se účastnili zástupci téměř všech obyvatel Konstantinopole, pravoslavní i katoličtí, které spojilo společné neštěstí. Podle V. Hrochové to byl jediný okamžik v závěru byzantské historie, kdy bylo možno hovořit o skutečném sjednocení pravoslavné a latinské církve.
	Turci se zatím podle svých rozkazů rozmístili, aby mohli útočit na co nejvíce místech hradeb nebo i z moře zároveň a ztížit tak hrstce obránců jejich obranné úsilí.
	Hlavní a závěrečný útok Turků proběhl 29. května 1453. Turci znovu zaútočili na západní část opevnění, kde již byly hradby předchozími útoky těžce poškozeny a na několika místech i prolomeny. Obránci se ale drželi a zdálo se, že turecký nápor slábne. Pak ale přišlo velké neštěstí. Longo byl těžce zraněn a zavelel, aby ho jeho vojáci odnesli z bojiště a císaři se ho nepodařilo přesvědčit, aby zůstal. Ostatní Janované prchali s ním, protože si mysleli, že došlo ke kapitulaci a na bojišti tak zůstal sám císař se svými věrnými. Toho využili Turci a zaútočili znovu na bránu, kterou teď místo Longových Janovanů bránil jen císař a několik jeho přátel. Do města začali pronikat první dobyvatelé a v jejich davu se poslední řecký císař ztratil, aby již nikdy nebyl spatřen.
	Teď se také ukázalo, že ne všichni obyvatelé mysleli vážně svůj slib obětovat život za město a víru, protože několik městských čtvrtí (např. Petrion nebo Fanar) se vzdalo. Tyto čtvrti tak byly ušetřeny třídenního plenění, jaké Turci podle svých tradic prováděli na místech, která se jim dobrovolně nevzdala. Obyvatelé dobytých míst také obvykle ztráceli osobní svobodu a bohoslužebná místa. Díky kapitulaci těchto čtvrtí však zůstalo zachováno několik nepoškozených kostelů, které se později staly středisky ortodoxní církve pod vedením Georga Genadie Scholaria. Hlavní byzantský chrám, chrám Boží Moudrosti (Hagia Sofia), však byl ihned po obsazení přeměněn na mešitu.
	V některých čtvrtích se sice ještě bojovalo, ale v jiných už dobyvatelé plenili, znásilňovali a vraždili. Obránci i prostí obyvatelé prchali do přístavu, aby se zachránili. Janované rozsekli řetězovou zábranu a všichni, kdo mohli, Benátčané, Janované i Řekové, odjížděli. Jejich štěstím bylo, že většina tureckých lodníků drancovala město, a proto je nikdo nepronásledoval. Sultán se prý jen smutně díval za ujíždějícími loděmi, se kterými už nemohl nic dělat. Poslední ohnisko odporu, věž na Zlatém rohu, bráněná statečně Kréťany, kapitulovala odpoledne. Turci, ohromeni jejich statečností, jim dovolili v klidu odjet na rodný ostrov. Město Konstantinopol padlo 29. května 1453 a Byzantská říše zahynula s ním.
	Císař Konstantin IX. svůj slib bránit město do posledních sil nezradil. Jeho osud nebyl nikdy uspokojivě vysvětlen, protože různá svědectví, turecká i křesťanská, se rozchází. Podle Laonika byla sultánovi donesena jeho hlava a janičár, který ji donesl, byl poctěn mnoha dary a vysokým úřadem. Podle některých tureckých svědectví pak prý sultán posílal císařovu hlavu po dvorech islámských vládců. Podle jiných zpráv ale nechal sultán jeho tělo hledat, a když bylo nalezeno (za císaře byl prohlášen mrtvý, který měl na punčochách vyšité orly - znak císařství), dal jej Řekům, aby ho mohli pohřbít. Nikdo však toto tělo přesně neidentifikoval a nikdo také neví, kam bylo pohřbeno. V pozdějších staletích byl ukazován jeden zpustlý a bezejmenný hrob jako hrob císaře Konstantina. Která verze je pravdivá, to už asi nikdo nezjistí.
Pád Konstantinopole a Evropa
	Zpráva o pádu Konstantinopole se rozletěla doslova do celého tehdejšího světa, samozřejmě se zpožděním vzhledem ke komunikačním možnostem doby. O pádu Konstantinopole se od uprchlíků dozvěděli nejprve na Krétě (9. června 1453), do Benátek dorazili poslové 29. června 1453. Koncil vyslyšel zprávu také 29. června. Do Bologni došly zprávy o pádu 4. července 1453. Sám papež Mikuláš V., jenž této zprávě dlouho přikládal zdání klamu, je o ní s definitivní platností zpraven v ještě o čtyři dny později. 30. září 1453 vydává bulu, ve které vyzýval západní panovníky ke křížové výpravě. Humanista Aeneas Silvio Piccolomini prý při zprávě o pádu Konstantinopole plakal a srovnával v humanistickém duchu její pád s "druhou smrtí Homéra a Platóna". Jako papežský legát v Německu přemlouval německé šlechtice k účasti na křížové výpravě. K té však nikdy nedošlo, i když o ni Piccolomini usiloval i jako papež ještě roku 1464. Pád Cařihradu byl ale chápán jako odplata za dobytí Tróje Řeky (na základě záměny Turků a Teurků), což ostatně činilo potíže při vysvětlování této události i Piccolominimu. Zklamala i Anglie a Francie, stejně jako burgundský vévoda Filip Dobrý, nejbohatší panovník Evropy, který měl výpravu financovat a který svoji pomoc přislíbil. Jediný, kdo o výpravu projevil skutečný zájem, byl král Ladislav Uherský, jehož země s Turky bezprostředně sousedila a trpěla pod jejich nájezdy. Bez spojenců se však do žádného takového velkého válečného podniku pustit nemohl. Benátky s Janovem mezitím pomocí mnoha darů přesvědčily sultána a udržely si své obchodní faktorie na Východě. Jejich význam a velikost ale nikdy nedosáhly doby před rokem 1453. Hlavní evropská obchodní centra se už postupně přesouvala na pobřeží Atlantiku a roli benátských a janovských kupců v mezinárodním obchodě přebírali Portugalci a Holanďané.
	Pokračování Palailogovského rodu zajistila císařova neteř Sofie Palailogovna, která se r. 1472 provdala za ruského velkoknížete Ivana III. Ten se na základě tohoto svazku prohlásil císařem (carem). Již od pokusů o církevní unii s Římem se moskevský patriarchát od Byzance distancoval, teď ale Moskva převzala štafetu ochránkyně ortodoxní víry a sama se označovala jako "třetí Řím". Ruští patriarchové chápali pád Konstantinopole jako trest za zradu pravé víry a svého pána jako jediného legitimního pokračovatele křesťanských císařských tradic. Křesťanství hrálo důležitou roli, protože stejný nárok na císařský titul si činil i sultán Mehmed. Koneckonců, papežští vyslanci nad možností konverze Mehmeda ke křesťanství uvažovali. Idea panovníka, který má stejnou víru a který jednou přijde věrným na pomoc, působila na pravoslavné věřící z původního území Byzance po dlouhá staletí. Tato tradice založená na ortodoxním vyznaní se v 18. a 19. století stala důležitou složkou carské imperiální politiky týkající se Balkánu a Malé Asie.
Ohlas pádu Konstantinopole v pramenech a tehdejší literatuře
	"Když sultán Mohamed viděl, že palisády a poškozené hradby jsou bez posádky a už nemají obránce… protože bojovníci je skrytě opustili, a že ti, kteří zůstali, se pro malý počet už bezmocně brání, hlasitě vykřikl "Přátelé, město je naše, už je opravdu naše! Muži před námi, už se nám nemohou stavět na odpor, hradba je bez obránců, vydržte ještě chvíli a město je dobyto!"… Tu dojde k obrovské vřavě, kdo se tureckým bojovníkům dostane pod ruce je zabit, seběhlo se sem bez pořádku na pomoc dost mužů ze všech stran a zde také padl císař Konstantin, bojujíc statečně po boku svých vojáků… Sultán stál před hlavní hradbou, kde vlál velký prapor a vlajka, a pozoroval dění, neboť už nastával den… Město bylo podrobeno… Celé jednotky a oddíly se vrhaly na paláce a chrámy, aby je plenily a loupily, jednotlivci se rozběhli do veřejných a soukromých budov, rozchvacovali majetek, loupili, pustošili, zabíjeli a znásilňovali… Byla to hrozná podívaná vyvolávající větší žal než kterákoli tragédie… Tak vyprázdnili a zpustošili celé město, zničili a spálili je jako požár, takže se zdálo neuvěřitelné, že tu kdysi bylo lidské sídlo, místo plné bohatství a skvělých staveb, skvělé a velké město… A bylo dobyto Konstantinopole za vlády císaře Kónstantina, sedmého z rodu Palailogů, dvacátého devátého května podle řeckého kalendáře, roku 6961 od počátku světa a 1124 let po jeho založení a osídlení. "
	Takto viděl dobití Konstantinopole dějepisec Michael Kritobulos (1410-67), který se po pádu města dostal do služeb Mehmeda II. Proto je jeho dílo jakousi oslavou osmanské říše a zejména jejího panovníka. Laonikos Chalkokondyles (1423 - 1490), ve své kronice psané z pohledu Řeků zaznamenal dobytí města takto:
"Útok začal ráno, barbaři udeřili na všech stranách města a sváděli prudký boj. Řekové nejtvrdošíjněji bránili hradbu u přístavu… V místě, kde útok provedl sultán, tísnili janičáři svými údery janovské vojáky.…raněni byli i další bojovníci, kteří opouštěli svá stanoviště, v tísni se tlačili zpět a obraceli na útěk ostatní Janovany a útočící janičáři je pobíjeli. Když císař Řeků viděl, že opouštějí své místo a vzdávají boj, přiběhl a zeptal se Longa, zda odchází. Když mu Longo odpověděl, že Turkům zřejmě pomáhá Bůh, císař se obrátil ke Kantakuzenovi a k hrstce co mu stála po boku a řekl:"Vzhůru, muži, proti barbarům!" …císař Konstantin byl zatlačen na ústup, jeho pronásledovatelé jej zranili do ramene a císař zahynul. Jakmile se rozšířila zpráva, že město bylo dobyto, Řekové prchali do přístavu a vrhali se na benátské a janovské lodě … mnozí z nich zahynuli, protože plavidla se potopila. …Mnozí Řekové bojovali jako stateční muži a padli za vlast, aby nemuseli vidět, jak jejich ženy a děti se stanou otroky. Nikdo z janičárů však nemohl říci, jak císař zahynul. Padl totiž mezi mnoha jinými bojovníky někde u brány města, když předtím vládl tři roky a tři měsíce."
	"Myslím, že toto neštěstí překonalo svou velikostí a utrpením všechny pohromy, k nimž na světe dosud došlo, a blíží se významem pádu Tróje."
	Jiný cíl sledovaly básně, které chtěly vyburcovat západní státy k protitureckému tažení. Například takto hovoří Píseň o sv. Sofii:
…
teď kněží chraňte svátosti a svíce zhasínejte:
je přece boží vůle to, že Město Turek získá.
"Hned do Evropy vzkažte teď, ať lodi tři sem pošlou,
ať jedna vezme zlatý kříž a druhá bibli zase,
ta třetí nejkrásnější z nich, ať vezme svatý oltář,
nechť nepřátelé nemohou nás o to oloupiti."
	Další druh skladeb jen popisoval smutek nad ztrátou města, podobně jako báseň nazvána Nářek na Konstantinopolí:
Jen smutek, žal a sténání a nekonečné hoře
tu na Římany padly dnes a nevýslovná tíseň,
vždyť domov svůj teď ztratili i svoje svaté Město
svou odvahu i naději i všechnu svoji pýchu.
…
Ach slunce mé, ty vycházej a sviť nad celým světem…
…jen na Cařihrad nesviť už, ač kdysi býval slavný,
jemu své světlo nedávej, dnes uvnitř vládnou Turci.
	Přesto však i nadále zůstávalo po dosti dlouhou dobu mnoho těch, jež se s pohromou seslanou na východní metropoli nejen nehodlali smířit, ale vůbec odmítali ji uvěřit. Nicolo Machiavelli o tomto období poznamenává ve svých Letopisech, že když se turecký sultán Mehmed Dobyvatel zmocnil Cařihradu a tím celé byzantské říše, vyvolalo toto vítězství "strach po celém křesťanském světě, nejvíce však u Benátčanů a u papeže, jimž se již zdálo, že slyší řinčení tureckých zbraní v samotné Itálii". Bezprostředním odrazem událostí na Bosporu se staly strach z tureckého útoku a lítost nad pádem slavného města, jež byly literárně ztvárněny v četných dobových žánrech, jako zejména již zmíněné "Nářky" a "Pláče". Dokonce i pozdější díla v sobě nesla velmi přesná a námětově vyhraněná poselství. Epická báseň Luigiho Pulciho Morgante z roku 1478 (tedy sepsána dvacet pět let po pádu Konstantinopole) v sobě nese neutuchající výzvu ke křižáckému tažení proti Turkům, jež tento básník horlivě prosazoval.
Použitá literatura:
Chalkokondyles, Laonikos: Poslední zápas Byzance. Praha 1988
Dostálová, Růžena: Byzantská vzdělanost, Praha 1990
Machiavelli, Nikolo: Florentské letopisy. Praha 1975
Runciman, Steven: Pád Cařihradu. Praha 1970
Zástěrová, Bohumila a kol.: Dějiny Byzance. Praha 1992
kol. autorů: Dějiny Řecka. Praha 1998
Ottův slovník naučný. Praha 1889 - 1909, hesla Byzanc, Cařihrad
Byzantská kultura
	- navazovala na helénismus a antickou kulturu. Základním znakem architektury byla kopule napojena na čtyřhran.
Zlatý věk byzantského umění
•chrám Boží Moudrosti v Konstantinopoli (po 1453 přestavěn v mešitu)
•cisterna z 5. století zvaná Jerebatan - je to soustava kleneb, která je podpírána 336. sloupy
•chrám Svaté Ireny v Konstantinopoli, chrám Svatých Apoštolů
2. zlatý věk byzantského umění
•byzantští umělci obměňují své výtvory, ilustrují se kroniky, vznikají různé sochy ze slonoviny a ve velkém vznikají mozaiky císaře a Ježíše Krista
•chrám Spasitele v Konstantinopoli
Šíření byzantského umění
•chrám Svatého Marka v Benátkách
•Itálie, Bulharsko, Rusko (Kyjev, Moskva - chrám Vasila Blaženého)

Bulharsko
	Počátky Bulharů je nutno hledat u turkotatarských kmenů Prabulharů, žijících někde na Kavkaze, zřejmě v Arménii. Díky tlaku Hunů se tyto kmeny postupně přesunují na Západ, už ve 2. polovině 5. století zasahují do dějin východní Evropy a Byzance - nájezdy do Thrákie.
	Prabulhaři se postupně rozdělili ve dva hlavní kmeny: Utigury na východě a Kutrigury na západě
r. 551 překračují Kutrigurové Don a v zimě 558/9 přes Dunaj vtrhli až na Balkán, kde se dostali ke Konstantinopoli. Kmenové války mezi Kutrigury a Utigury způsobily, že oba kmeny byly poraženy Avary a usazují se v Uhrách. Na přelomu let 631 a 632 mezi Kutrigury a Avary vypuknou boje o nadvládu nad územím, Utrigurové se sporů neúčastní a jsou postupně Avary asimilováni (během 2. pol. 6. století).
	První stát si Bulhaři budují na území mezi Dněprem, Dněstrem a Černým mořem pod vládou chána Kuvrata (†651), spojenec císaře Herakleia I. proti Avarům. Bulhaři tísněni Chazary, ale díky jejich působení přijmou kmeny křest. Jeden kmen pod vedením Kuvratova syna chána Asparucha (Isperich) se ve druhé polovině 7. století dostává opět na Balkán, 680 se usazují v Plisce (u Varny, dohoda s místními Slovany). Kublajův syn Kubrt pokračuje do Makedonie a útočí na Soluň. Asparuch uzavírá se Slovany spojenectví proti Byzanci (císař Konstantin IV.), Bulhaři rozšiřují své území na úkor Byzance, mír uzavřen r. 681 - Byzanc uznává Bulharskou říši, tento rok je také udáván jako počátek bulharské státnosti; díky oslabení Byzance nájezdy Arabů se bulharský kaganát rychle upevňuje.
	Během následujících asi 200 let se původní prabulharské kmeny ve slovanském prostředí rychle asimilují - etnické sjednocení je doprovázeno počátkem raně feudálních vztahů, svobodní rolníci jsou poddaní chána, bojaři - šlechta, stát má značně nepevné vnější hranice - díky častým nájezdům a válkám, zejména na území patřící Byzanci, celé dějiny prvního Bulharského státu jsou tímto poznamenány.
	705 - Justinián s pomocí bulharských a slovanských kmenů dobývá Konstantinopol a stává se císařem, za odměnu dostali Bulhaři území Thrákie, později propukly spory, přesto ale uzavřeno spojenectví.
	718 - Bulhaři poráží Araby v Thrákii, obrovská porážka Arabů v této oblasti, významem rovno porážce Arabů Karlem Martelem ve Francké říši.
	756 - Bulhaři poraženi byzantským Konstantinem V., následovaly další menší bitvy - nepřátelství.
	30. 6. 763 - Anchiala - úplná porážka Bulharů.
	- po celou 2. pol. 8. století další bitvy, boje o moc
	Chán (kagan) Krum (802-814) - první vrchol Bulharska (po r. 800), "nový Attila", porazil Avary východně od Tisy (asi 804, rok předtím se poddali Karlu Velikému), ale území nepřipojil a kořistí na Byzanci (bulharský kaganát zaujímá místo mezi Franckou říší a Byzancí), císař Nikeforos I. ho sice v odvetném úderu porazil a pronikl až do Plisky, na zpáteční cestě však bylo jeho vojsko Krumovými Bulhary r. 811 zmasakrováno (z císařovy lebky si Krum nechal udělat pohár), r. 813 Krum dobyl Adrianopol a obléhá Konstantinopol, poražen a 814 náhle umírá.
	Chán Omurtag (814-831) - 815/16 mír s Byzancí, dobré vztahy a vzájemná podpora, hospodářský rozkvět, obchod (Prěslav). Změna směru expanze, 822 vysílá poselstvo do Frankfurtu (císař Ludvík Pobožný), chce se podílet na "avarském dědictví", spory tedy pro změnu s Franckou říší o nadvládu nad Slovany v pohraničních oblastech, Ormutag úspěšný. Omurtag také reformoval vnitřní organizaci státu - státní správa, pokusy o písmo (vliv Řeků).
	- jeho nástupci - expanze (Makedonie, Srbsko), spojenci VFŘ, proti Byzanci i VM
	Chán (kníže) Boris I. (852-889) - r. 864 přinucen k přátelství s byzantským Michalem III., zavedení křesťanství v Bulharsku, Boris se sám dal pokřtít a přijal do země byzantské duchovní. Roku 866 poselstvo z Říma, Boris dlouhou dobu nevěděl, na kterou stranu se má přiklonit, snahy západní i východní církve získat ho na svou stranu, nakonec ho přesvědčil císař Basileos I., Boris se definitivně obrací se na Východ, 4. 3. 870 to slavnostně vyhlásil církevní koncil, bulharský arcibiskup první po cařihradském patriarchovi, Bulhaři získali relativní církevní nezávislost - arcibiskupství v Plisce, za vlády Borise také do Bulharska přišli žáci Cyrila a Metoděje, přinesli písmo.
	Simeon I. Veliký (893 - 927) - druhý vrchol Bulharska (kol. r. 900), jeden z největších bulharských panovníků, vzdělaný v Cařihradě (literát, luxusní dvůr); spory s Byzancí kvůli obchodu a clům; pro boj proti Maďarům se Bulhaři spojili s Pečeněgy - rozmach moci, velké území; hlavní město přeneseno z Plisky do Prěslavu, 925 se prohlásil císařem Bulharů a Rhomaiů, o rok později mu titul car uznal i papež, kvůli tomu spory s Byzancí. Církevní odtržení od Byzance, vlastní bulharský patriarcha. Simeon padl na výpravě proti chorvatskému Tomislavovi, po jeho smrti počátek úpadku - vzpoury bojarů, útoky Maďarů a Pečeněgů.
	Bogomilové - heretická sekta z 10. století, kněz Bogomil - Bůh X Ďábel = Dobro X Zlo = duch X hmota; i stát a církev jsou nástroje zla; pomůže jen askeze a důsledné dodržování mravních zásad, bogomilové téměř nic neuznávali (církevní obřady, stát, zákony…), návrat k zásadám prvotní nebojující křesťanské církve, na západě podobné myšlenky prosazovali Kataři. Podlomení vojenské moci, područí Byzance.
	Proti moci Bulharů uzavřela Byzanc v 60. letech 10. století spojenectví s Kyjevskou Rusí - kníže Svjatoslav - ten táhl na Balkán, Byzanc se zalekla jeho moci a uzavřela proti němu spojenectví s Bulhary.
	V Bulharsku vrcholí vnitřní spory (náboženské zmatky), a tak je dobyto Rusy - ovládl ho kníže Svjatoslav a po jeho odchodu Bulharsko ovládnuto Byzancí (Jan Cimiskes), krátce se stává byzantskou provincií (971-976); úpadek, další boje s Byzancí.
	Za vlády Samuela (971-1014) třetí a poslední mocenské povznesení Bulharska (kol. r. 1000), využil slabosti Byzance a obnovil obrovskou Simeonovu říši, hl. m. Ochrida (patriarcha). V bitvě u pohoří Belasica v létě 1014 však byl poražen byzantským Basilem II. Bulharobijcem.
	Poslední bulharský císař Ivan Vladislav padl u Drače r. 1018 - po jeho smrti se říše rozpadá a dostává pod úplnou Byzantskou nadvládu - konec I. bulharského státu.
	1018-1187 - byzantská nadvláda, povstání Petra Deljana a Konstantina Bodina (Petr III.), bogomilství
	1187-1396 - II. bulharský stát, ustaven za vedení Asenovců, spojenectví s Kumány, 1185-87 úspěšné 3. povstání proti Byzanci, bratři Petr a Ivan Asěn I., hl. město Trnovo, carové. Třetí bratr král Kalojan (1197-1207) - užíval i titul císař (car, kol. 1200), získal Makedonii, zajal latinského císaře Balduina, zavražděn u Soluně.
	Jan Asěn II. (1218-1241) - čtvrtý vrchol moci Bulharska, poslední velký bulharský panovník, rozšíření území, boje s latinským císařstvím.
	1242/3 Mongolové pustoší Bulharsko, 1275 tatarský vpád z Ruska, země krátce pod Cařihradem.
	Poslední trnovský car Ivan Šišman (1371-1395) ovládal malou část Bulharska, Vidinsko ovládal jeho nevlastní bratr Ivan Sracimir (1356-1396). 1396 Turci Bulharsko dobyli, vládnou Bulharům až do 19. století.
pozn. chybí tu tzv. volžské Bulharsko
Srbsko
	Srbové na Balkáně historicky od 10. století, žádné stabilnější státy, okolo dnešního města Raška (od Bělehradu na jih, Priština ještě více na jih od Rašky), srbská Raška zmařena byzantskou či bulharskou mocí, bulharský car Simeon ovládl i Bělehrad. Po zničení Bulharska to obsazuje Byzanc. V 11. stol. se část Srbska osamostatnila - Zeta - Michael Zetský králem od papeže (1077).
	Stabilnější srbský stát až ve 2. pol. 12. stol., vymanění se z Byzance, dynastie Nemanjičů, Štěpán Nemanja (1159-1196), nová éra za jeho syna Štěpána Prvověnčaného (1195-1227), pod vlivem jeho bratr Rastka (sv. Sávy) přijalo Srbsko řecké křesťanství.
	Rozmach ve 14. století – car Štěpán Dušan Silný (1331-1355), současník Karla IV., chtěl po Byzanci převzít kontrolu Balkánu (stejně jako Bulhaři); byli to ale Turci.
	1389 bitva na Kosovu poli = údolí při řece Sitnici, kde bojoval poslední srbský car Lazar a turecký sultán Mehmed, remíza, ale pozdější lidová slovesnost tomu dala pathos – zveličení bitvy (těch byla celá řada); legendy: Miloš Obelič – prý vtrhl mezi Turky a zavraždil sultána (ten opravdu zemřel) ŕ zmatek ve vojsku, Vuk Brankovič se ale záměrně nepřidal na pomoc svému knížeti a zapříčinil porážku ŕ tragedie Srbů ŕ přirozenou povinností každého Srba je bojovat za křesťanství i za cenu života - hrdinové X zrádci, národní syndrom Obeliče a Brankoviče.
1459 – úplná poroba Srbů, Turci obsadili pevnost Smederevo ŕ bělehradský pašalik.
Chorvatsko
	- příchod asi v 7. stol., konsolidace za Borny poč. 9. stol., křesťanství asi až za Mislava (kol. 835-845), stát za Trpimíra (845-864) - chorvatské biskupství v Ninu (slovanská liturgie), "Regnum Croatorum". Části panonská a dalmatská, vliv francký a byzantský,  arcibiskupství ve Splitu (latinská liturgie, převládla). Sjednotitel Tomislav, král od 924; 1000 králem Štěpán Držislav, uznán byzantským císařem, Demetrius Zvonimír přijal Chorvatsko v léno od papeže Řehoře VII., král 1076-89, poté úpadek, 1102 zvolen králem uherský Koloman - personální unie (1102-1526).
pozn. korutanští Slované - vlastní stát nevytvořili (dnes Rakousko)
Rumunsko
Moldavsko jako nezávislý stát ve 14. století, 1512 součást Osmanské říše (autonomní); Bukovina (sever Moldavska) připojena k Rakousku
Valašsko – kol. 1330 nezávislost, obsazeno Turky (1449), 17./18. století osamostatňování, formální nezávislost (panovníkem stále sultán), vláda fanariotů (řecká aristokracie). Západ – centrum Krajova, východ – Velké Valašsko – Bukurešť.
Sedmihradsko (Transylvánie) – od 11. století součást Uher, autonomie – uherská šlechtická opozice (magnáti – Jan Zápolský, 1541 knížectví).
Osmanská říše
	Jako nomádi kočovali Turci před 9. stoletím ve střední Asii, v 11. století přijali islám ŕ teokratický stát = chalífát (chalífa = titul nejvyššího vůdce muslimů). Území: Malá Asie, Sýrie, Libanon, Irán, Ázerbajdžán. Chalífát se začal rozpadat na sultanáty ("kmeny"), i poté feudální drobení, výjimkou seldžucký sultanát (kmenový náčelník Seldžuk) ŕ ještě menší emirát – SZ Anatólie, polovina 14. stol., emír náčelník vládl z centra a připojoval další území – byzantská (Byzanc v rozkladu).
	Vymanění z nadvlády Seldžuků: Osman I. Výbojce, koncem 14. stol. vypověděl poslušnost seldžuckému sultanátu, vytvořil pěchotu – noví vojáci – yeni čeri (sl. janičáři), osobní panovníkova garda, původně rekrutováni z podmaněných vrstev, později děti rájů (rolníků) – každý pátý syn (už jako dítě); většinou balkánští Slované ŕ islamizace Balkánu. (pozn. "Poturčenec horší Turka.")
	Metropole v maloasijské Burse, výboje v celé Malé Asii. V polovině 14. stol. přes Dardanely na Balkán, přenesení centra do Drinopolu (Adrianopole - Edirne). Turci vítězí na Balkáně, bitvy: 1371 na řece Marici (X Srbové, Makedonci), 1389 Kosí pole (Kosovo, X Srbové); 1393 podmanili Bulharsko. ŕ křesťanská Evropa si uvědomuje nebezpečí, křižáci poraženi 1396 u Nikopole (Zikmund Lucemburský); 1444 Turci vítězí u Varny.
	V 1. polovině 15. stol. expanze ustala kvůli vnitřním bojům (o trůn), sociální napětí (občanská válka). Mehmed (Muhammad) II. Dobyvatel – 29. 5. 1453 vjel na bílém koni do Konstantinopole (Cařihradu) ŕ stala se hlavním městem Osmanské říše, tato metropole neměla v Evropě srovnání. Pád Konstantinopole byl pro Evropu "strašnou událostí", nositel řeckořímské kulturně-ideové tradice. Turci definitivně ovládli Balkán (kromě Řecka): Bosna, Valašsko, Černá Hora, Albánie, Moldavsko.
Rusko
Rus kyjevsko-novgorodská
Říše s hlavním městem Novgorodem (862-900)
Prameny:
	Ibn Fadlán o Rusech - ruští kupci (Varjagové) byli ryšaví, tetovaní, francké zbraně, zlaté řetízky pro ženy.
	30. léta 9. století - první zmínka o Rusech, kteří šli s poselstvem do Konstantinopole, nikdo jim nerozuměl, poté šli s posly k franckému králi. Kontakty i s Arábií.
	Povesť vremennych let (Pověst dávných časů) - Nestor, Kyjevská Rus, mnich Kyjevskopečerského kláštera, předpokládaný autor tohoto nejstaršího ruského letopisu (základní pramen k dějinám východních Slovanů). Kronika končí 1113, kdy Nestor asi zemřel. Sepsáno na základě letopisů a legend. Dvě redakce: a) Nestor, b) igumen Silvestr (o Monomachovi). Původní podoba nedochována, dva opisy: a) 1378, mnich Vavřinec; b) 14./15. století. /Novgorodský rukopis - 1. letopis/ Povesť vremennych let do češtiny přeložena K. J. Erbenem (1867 đ všeslovanská výstava v Moskvě, překlad věnován velkoknížeti Vl. Alexandrovi; překlad je dnes archaický).
	Byzantské kroniky (9. a 10. století), kronikaří-mniši (kláštery) X kronikáři-vědci (Prokopios Kaisareiský).
	V Rusku překlady z církevní slovanštiny (Velká Morava đ Bulharsko đ Kyjevská Rus).
	Problém s datováním (1. 9. - Nový rok, podle Byzance); Rusové přesvědčeni o konci světa r. 7000 (1492) - do toho roku byly spočítány tabulky Velikonoc, poté velké překvapení...
	Chyby, zkreslení; prý tam kázal apoštol Ondřej (později není připomínán, apoštolem Slovanů Pavel či jeho žák Andronikos) - mělo to dokázat souvislost Byzance s Kyjevskou Rusí.
	pozn. Polsko - kronika Gala Anonyma (přisoudil mu ji Kromer), Česko - Kosmas
	Vznik ruského státu. Prastarou vodní cestou po Dněpru se ubíraly obchodní družiny, chráněné vojenským doprovodem, ze Skandinávie až do Cařihradu, kde Normané vstupovali často do císařových služeb.
	852 - císař Michal III., Byzanc poznala Kyjevskou Rus.
	859 - Varjagové (kyjevský sever) vybírali daně (od Slovanů).
	Chazarové (kyjevský jih), od 7./8. stol. mocná říše s hlavním městem Itil, severně od Černého moře, podmanili Slovany, dolní Volha, obchod; přijali judaismus.
	Agarané - mohamedáni. 859-860 - proti Arabům, (pokus o 1. křest), Konstantin a Metoděj k Chazarům.
	Rjurik (Hrörek, 862-879), vůdce jedné družiny Varjagů, zmocnil se Novgorodu a založil knížectví. Jeho nástupci opanovali Kyjev a sjednotili ostatní knížectví v jednotný stát - Rus. Otázka ruského původu: normanští Rusové; Slované toto jméno převzali; jméno snad pochází od švédského kmene Rossů. (Rjurikovci vládnou do roku 1598, kdy zemřel blázen Fjodor Ivanovič; místo něj Boris Godunov.) Vládnoucí vrstvu státu tedy tvořili cizinci, kteří v dalších století splynuli s původním obyvatelstvem.
	Varjagové tedy důležití při formování Kyjevské Rusi, příliš neznámý poměr ke Slovanům. Sousedská občina nahrazuje rodovou, boj o hegemonii, přichází Varjagové a ujímají se vlády, Rjurikovci. /ústřední moc do 13. stol. neexistuje, zvaní knížat/ Ruská pravda - Jaroslav Moudrý: za vraždu Varjaga větší pokuta než za vraždu jiného knížecího muže (etnikum či blízkost knížeti). Knížecí sjezdy od 1097 (ljubeč), tradice zvaní knížat od 9. století až po rozpad Kyjevské Rusi (1169), respektive po vládu Vsevoljoda (zemř. 1212).
	Ukrajina: Kyjevská Rus je státem Ukrajinců, Velkorusové měli Rus moskevskou. Tento názor je špatný, ukrajinský národ vznikl až později.
Říše s hl. městem Kyjevem (900-1169)
	Oleg (879-912) Rjurikův příbuzný, asi 882 se zmocnil Kyjeva, sjednotil několik států normanských i slovanských a vytvořil stát ruský. Na výpravách proti turkotatarským kmenům, sídlícím u Černého moře, se dostal až ke Konstantinopoli, sice poražen, ale získal právo na bezcelní obchod v byzantském hl. městě.
	Igor (912-945) - Rjurikův syn, proslavil se v boji s Pečeněgy (čekali na karavany u Dněpru) a Polovci (Kumány) - kočovníky na jižní Rusi. Výhodné obchodní smlouvy s Cařihradem.
	Po jeho smrti vládne jeho žena Olga (945-962), která přijala křest (957), ale nezmohla odpor, který na Rusi proti křesťanství byl.
	Svjatoslav I. (962-972) - syn Igora a Olgy, zničil říši Chazarů i volžských Bulharů. Brzy povolán Byzancí proti Bulharům, rychle zvítězil, Byzanc se polekala a vyzvala Pečeněgy k útoku na Kyjev, Svjatoslav je porazil a zabral Bulharsko, Cařihrad přinutil k poplatku, z Bulharska jej vytlačil až Jan Cimiskes. Svjatoslav zabit Pečeněgy u ústí Dněpru (jejich kníže si nechal z jeho hlavy udělat pohár).
	Jaropolk I. (972-980) - bojoval s bratry.
	Sv. Vladimír Svjatoslavič (980-1015) - 988 sňatkem přinesl na Rus křest, velký kníže. Vladimír se narodil jako levoboček knížete Svjatoslava. Vladimírovou matkou byla klíčnice kněžny Olgy. Jako syn jedné z mnoha Svjatoslavových souložnic nebyl Vladimír pokládán za legitimního nástupce na knížecí stolec. Roku 970 ho však kníže Svjatoslav vyslal vládnout do Novgorodu a tímto způsobem ho legitimizoval.
	Roku 972 zemřel kníže Svjatoslav. Po jeho smrti začali vládnout na Kyjevské Rusi jeho tři synové - v Kyjevě kníže Jaropluk, v zemi Drevljanské Oleg a v Novgorodě Vladimír. Roku 976 Jaropluk silou ovládl Drevljanský úděl svého bratra Olega, který byl při tomto vojenském vpádu zabit u města Ovruče. Když se o tom všem dozvěděl Vladimír, uprchnul před Jaroplukem k Varjagům. Zde pobýval dva roky a shromažďoval vojsko. Roku 980 se vrátil zpět na Kyjevskou Rus i s velkou armádou. Rychle obsadil Novgorod a následně i Kyjev, ze kterého před ním utekl bratr Jaropluk. Jaroplukovi vojáci však nebyli dostatečně bojeschopní, a tak se Jaropluk nechal přesvědčit svým rádcem Bludem, aby přijel do Kyjeva jednat o míru. Sotva však vstoupil v Kyjevě do Svjatoslavova Věžitého paláce, byl úkladně zabit najatými varjažskými vrahy. Tak se roku 980 stal Vladimír jediným vládcem na Kyjevské Rusi.
	Když se Vladimír ujal samovlády, musel svoji moc upevnit vnitřně i navenek, protože během bojů o knížecí stolec přestala řada kmenů platit tribut. V letech 981-982 porazil vzpouru Vjatičů a zavázal si je k daňové povinnosti, v roce 981 ještě stihl na Polsku dobýt zpět Červenou Rus (Halič, český Boleslav II.), také  Přemyšl a jiná města. Roku 983 porazil Javtěhy, kteří ho ohrožovali ze severozápadu a po vítězství tak rozšířil své území až k Baltskému moři. Vladimír si je podřídil asi jen dočasně, protože jejich země byla dlouho předmětem sporu mezi Polskem a Kyjevskou Rusí. V roce 984 si Vladimír podmanil Radimiče a následujícího roku (985) táhl úspěšně proti kamským Bulharům. Porazil je, ale nezavázal si je k placení daně, nýbrž s nimi uzavřel přátelský mír. Roku 993 bojoval proti Charvátům, o rok později táhl znovu proti Bulharům, tři roky bojoval s norským princem Eirikem. Téměř po celou dobu své vlády musel čelit nájezdům bojovných Pečeněgů.
	Pohanské náboženství na Kyjevské Rusi vycházelo ze starého slovanského náboženství a vyvíjelo se ve stejný pantheon jako o ostatních východních Slovanů. Bylo to zejména uctívání nápadných přírodních jevů, které byly zosobněny v místně nebo obecně uznávané bohy. Hromovládný Perun (jeho sochu nechal Vladimír utopit 988, viz Havlíček: Křest sv. Vladimíra), ochránce stád Veles a bůh slunce Dažbog byli ctěni snad všeobecně, kdežto např. Svantovít, Triglav, a Radegast byli místními bohy polabských a západních Slovanů, u východních Slovanů neznámí. Přírodu nadto oživovalo množství nejrůznějších duchů, jimž stejně jako bohům přinášeli oběti náčelníci rodů a kmenů. Zvláštní stav kněžský nebo věštecký se vyvinul teprve později u Polabanů a Rusů. Pobaltští Slované také stavěli svým bohům chrámy, kdežto ostatní Slované jim obětovali v hájích nebo na návrších. Vladimír se pokusil o reformu tohoto náboženství tím, že vytvořil jakýsi pantheon "doporučených" bohů. Oblíbeným Vladimírovým bohem byl jistě Perun. Před Perunem se přísahalo na smlouvy. Řada bohů se do Vladimírova pantheonu nedostala proto, že ač byli na Rusi hojně uctíváni, nezdálo se, že by byli schopni soupeřit s křesťanstvím (Rod, Veles...) Někteří badatelé vidí ve Vladimírově pantheonu jakousi "konkurenci" ke křesťanské svaté trojici. V pohanské tradici byl Vladimír připodobňován pro svoji důležitost k bohu Slunce – byl nazýván Vladimírem - Krásným Sluníčkem. Vladimírova pohanská reforma, která trvala něco kolem 5 až 7 let, úspěch neměla. Vnitřní proměna státu vyžadovala náboženství jiné. 
	Vladimír se svým vojskem pomáhal Basileovi II. a Konstantinu VIII. proti povstalci Bardu Fókovi, který se prohlásil v roce 987 proticísařem. Podle smlouvy, kterou Ioannes Tzimiskes uzavřel roku 971 s knížetem Svjatoslavem, byl ruský panovník povinen poslat v případě potřeby byzantskému císaři vojenskou pomoc. Vladimír chtěl ze situace co nejvíce vytěžit, a tak si koncem roku 987 vynutil slib od Basilea II., že za pomoc dostane za manželku byzantskou princeznu, císařovu sestru Annu. Basileos neměl jinou možnost. Nabídku a požadavek přijal, protože ruskou pomoc potřeboval, ovšem s podmínkou, že Vladimír se dá pokřtít a zapudí své souložnice. Vladimír se tedy 6. června 988 nechal pokřtít, v létě se konala svatba a na podzim dorazily do cařihradského přístavu ruské lodice s družinou 6.000 obávaných varjažských bojovníků. K vítězné bitvě došlo 13. dubna 989 u Abydu a Bardas Fókas v ní padl. Zbýval však ještě Bardas Skleros, spojenec Fókův, který byl zajat a uvězněn Basilem, avšak po zprávě o Fókově smrti se osvobodil ze zajetí a shromáždil kolem sebe řadu přívrženců. Basileos nechtěl riskovat další občanskou válku a tak došlo mezi oběma muži ke slavnostnímu smíření. Vladimírovu výpravu na Krym roku 988, kde Vladimír dobyl město Chersonesos a vyplenil jeho okolí, považoval ruský letopisec Nestor za pohrůžku Basilovi, který prý nechtěl svoji sestru Annu provdat za pohana. Ve skutečnosti to ale bylo součástí spojenecké dohody mezi Basilem a Vladimírem, protože město Chresonesos stálo na straně vzbouřeného Fókase.
	Vladimírova volba pravoslavné víry je svědectvím o vývoji v regionu, kde se prolínaly různé kulturní vlivy. Pro Vladimíra je charakteristická snaha nalézt "zákon" zajišťující mezinárodní prestiž jeho říše. Vladimír přijal při křtu jméno Basileos (Vasilij). Zcela nepochybně byl tedy jeho kmotrem císař, který musel být při křtu někým zastupován. Bez předchozího dlouhého procesu, kdy na Rusi sílil vliv křesťanství, by nebyl křest Vladimírův a celé země možný. Jedině velmi složitá politická situace v Byzanci však napomohla k tomu, aby k samotné christianizaci došlo. Basileos II. by se na Rus nikdy neobrátil, kdyby nemusel. Vladimír by nepochybně dospěl k závěru, že se musí dát pokřtít, ale nabídka, která od císařů přišla, jeho rozhodování podstatně urychlila. Důležité je, že vůle Rusi a jejich panovníků stát se křesťanským státem byla dobrovolná.
	K masovému křtu obyvatel hlavního města Kyjeva mohlo dojít v létě roku 988 v jednom z dněperských přítoků. Na úvod tohoto aktu byly rozkopány a následně spáleny pohanské modly. Socha nejvyššího z bohů, Peruna, byla vláčena koňmi, sešvihána pruty a poté z vysokého břehu svržena do Dněpru. Ne všude se obešla christianizace bez komplikací. V Novgorodu došlo před přijetím křtu v září 990 k bojům doprovázeným požárem dvou z pěti městských čtvrtí. Pohanství a dvojvěří panovala v některých končinách Rusi velmi dlouho i a vlivem kontaktu s pohanskými neslovanskými kmeny se někde udrželo až do 12. století. Christianizace znamenala pro Kyjevskou Rus nesporně mnoho. Celý život veřejný a kulturní dostal nový rozměr. Zde se projevila také spolupráce slovanských věrozvěstů, kteří se do této oblasti dostali z Velké Moravy a Bulharska již na počátku 10. století. Christianizace však v žádném případě nevedla k růstu závislosti Kyjeva na Cařihradu. Politická nezávislost na Byzanci umožňovala Vladimírovi kontakty s "latinskou" částí Evropy (ty ovšem nebyly nijak rozsáhlé). Změnu nepřinesl ani církevní rozkol v roce 1054, ale až pády Polovců a Mongolů ve 13. století. Zároveň však Vladimírův krok otvíral prostor pro pronikání politických a kulturních vlivů odlišujících vývoj východní Evropy od střední a západní. 
	Vladimír dal stavět na podporu nového náboženství kostely - např. chrám sv. Bohorodičky, vznikla také celá síť klášterů. Kostely a hlavně kláštery se staly střediskem nové vzdělanosti. Bohoslužba se konala v stsl. jazyce, který se stal i jazykem literárním. Nejstarší bohoslužebné knihy a jiná církevní literatura, psaná písmem kyrilským, byla přinesena z Bulharska. V čele církve stál metropolita sídlící v Kyjevě. Za prvního ruského metropolitu je považován Theophylaktos. Církevní správa byla zajišťována prostřednictvím biskupství v Novgorodě, Rostově, Černigově, Perejeslavi, a Belgorodě.
	Jako dospělý muž žil Vladimír dosti nevázaným způsobem života. Před svatbou s byzantskou princeznou Annou měl ještě několik manželek, z nichž dvě byly údajně původem Češky - Malfrída a Adil. Jeho první ženou byla Rogneda a s ní měl čtyři syny (Izjaslava, Mstislava, Jaroslava, Vsevoloda) a dvě dcery. Kromě těchto "řádných" manželek měl Vladimír také celou řadou souložnic - podle starých letopisců 300 ve Vyšegrodě, 300 v Bělogoroku a 200 v Berestově. Vladimír nectil posvátnost manželských svazků ani nevinnost a pro svoje časté smilství býval označován jako druhý Šalamoun.
	Konec Vladimírovi vlády je poznamenán konfliktem mezi jeho syny, kterých měl celkem 12. Domníval se, že právě v nich bude mít své nejvěrnější služebníky, a tak devíti nejstarším dal na správu údělná knížectví. Vazalské vztahy tak nahradil vztahy dynastickými. Měl však předpokládat, k jakým následkům toto uspořádání po jeho smrti povede. Nemohl přece očekávat, že údělný kníže, podvolený svému otci jako samovládnému panovníku na Rusi, se bude stejně samozřejmě podvolovat jeho nástupci, tj. z největší pravděpodobností některému ze svých bratrů. Konflikt se rozhořel ještě za Vladimírova života. Jeho syn Jaroslav, kníže novgorodský, se prohlásil za nezávislého, odepřel platit daň a očekávaje otcův hněv požádal o pomoc Varjagy. Vladimír skutečně proti němu chtěl poslat vojsko, ale k válečnému střetnutí nedošlo, neboť v téže době zaútočili na Rus znovu Pečeněgové a bylo nutné je zdolat. Nemocný Vladimír již nebyl schopen se postavit do čela svého vojska, a tak velení svěřil svému oblíbenému synovi Borisovi, knížeti rostovskému. Konce jeho tažení se již nedočkal, protože krátce nato, 15. 7. 1015, zemřel. Byl pohřben v Kyjevě v chrámu sv. Boží Rodičky vedle své manželky Anny.
	Po Vladimírově smrti se novým knížetem na Kyjevské Rusi stal jeho osvojenec Svjatopolk I. (1015-1018). Ten se k moci dostal velmi úkladným, ale v té době docela častým způsobem, neboť nechal zavraždit některé Vladimírovi syny a prohlásil se za knížete.
	Vladimíra Svjatoslaviče lze považovat za velikého panovníka. I když to byl známý chlípník, krvežíznivý válečník, mstitel a dokonce i bratrovrah, do dějin se zapsal především jinými činy. Přivedl na Rus křesťanství, zkrotil vzpurné poplatníky, odrazil nájezdy loupeživých sousedů (proti nájezdům Pečeněgů zbudoval na řekách Děsně, Osteru, Trubeži, Sule a Stugni linii pevností), posunul hranice své říše dále na západ, upevnil zákrokem své vlastní družiny roztřesenou korunu východních císařů, založil v Rusku nová města, zřizoval školy, kostely, kláštery a povolával do nich z Řecka pravoslavné duchovní. Lze ho tedy oprávněně považovat za jednoho z nejvýznamnějších panovníků ruských dějin.
Použitá literatura:
Karamzin, N.M.: Obrazy z dějin říše ruské, I., Praha 1984
Lášek, J. B.: Počátky křesťanství u východních Slovanů. Síť, Praha 1997
Šusta, Josef a kol.: Základy středověku. Melantrich, Praha 1937
Švankmajer, M. a kol.: Dějiny Ruska. NLN, Praha 1998
Zástěrová, B. a kol.: Dějiny Byzance. Academia, Praha 1992
kol. autorů: ABC světových dějin. Orbis, Praha 1967
	V Novgorodě vlivy západního křesťanství a vlivy pohanské po dlouhou dobu. 1165 - arcibiskupství. Novgorod závislý na kyjevském metropolitovi - volba z měšťanů đ arcibiskup.
	Církevní soudy - právo církevní, rodinné (sirotci). Desátky v Kyjevské Rusi (narozdíl od Byzance), ale vybírali si je církevní představitelé sami; ale pouze knížata, ne všichni. První církevní majetek kol. roku 1100. Duchovní "jednota" Evropy; neexistuje nenávist proti západním křesťanům. Dům sv. Petra (německý dům) - Novgorod, kosmopolitismus.
Vývoj po Vladimírově smrti, doba domongolská
	Vladimír chtěl táhnout proti Pečeněgům i Novgorodu, kde jeho syn Jaroslav Moudrý neplatil daně. Ale Vladimír zemřel, jeho synové se vyvražďují, nestarší Svjatopolk (1015-19) nechal zavraždit sv. Borise a Gleba (+ Svjatoslava), Jaroslav se zachránil spojenectvím s Novgorodem. Svatopluk měl za ženu dceru polského Boleslava Chrabrého, povolal Poláky na pomoc, 1018 Boleslav dobyl Kyjev, ale donucen ustoupit, novgorodský Jaroslav Svatopluka porazil.
	Jaroslav Moudrý (1019-1054) - dynastické spory, do 1036 spoluvládl Mstislav, poté Jaroslav sám, porazil Pečeněgy (po nich ale přišli Polovci), na Kyjevské Rusi rozkvět. Jaroslav vydal nejstarší ruský svod zákonů - Ruská pravda (Pravda Jaroslavičů), vzorem byzanstký Nomokánon, téměř nezná trest smrti. "Zlatý věk" v nedlouhé historii Kyjevské Rusi. 1037 definitivně ustavena církevní metropole v Kyjevě, téhož roku byl založen vellký chrám sv. Sofie v Kyjevě a za Jaroslavovy vlády vznikl i první klášter ("Pečerský" v Kyjevě, sv. Michal; Povesť vremennych let v národním jazyce - pýcha, pečerský mnich Nestor, 1113). Vzniklo asi 68 klášterů, zakládají je knížata či jejich bojaři (knížecí muži, Varjagové X "mladší družina", nesvobodní Slované), mniši jen asi 10 (Lavra pečerská, 11. století, systém chodeb u Dněpru). Kláštery nebyly příliš ukázněné. Vznikaly proti předpisům i při městských chrámech, almužny... Pro společnost byl důležitý jejich (omezený) přínos pro vzdělanost. "Druhý křest" - knížatům těsně před smrtí dali kutny... spása (i Ivan IV.). Převzali uzavřený systém a báli se na něm cokoli měnit. Jen citace z Bible či patristiky, na Rusi se báli kázat. Křesťanství šířeno i v církevněslovanském jazyce (Bulhaři). 1043 pokus vymanit se z moci Cařihradu (syn Vladimír Jaroslavič), na moři je rozmetala bouře, na souši poražen đ závislost na Cařihradu (církevní), respekt. 1051 Jaroslav zvolil metropolitou Rusa Ilariona (před ním Řekové), zakladatel kyjevsko-pečerské metropole, Byzanc proti, Ilarion obětován, metropolité ustavováni z Cařihradu.
	Jaroslav vyhlásil nový složitý nástupnický řád, rozdělil zemi na 6 údělů pro syny, nejstarší měl vládnout všem z Kyjeva, synové vládnou do 1093, oslabení moci velikého knížete na Rusi ve prospěch šlechty.
	Vladimír II. Monomach (1113-1125) - poslední velký kníže, mír s Polskem, založil město Vladimir; v boji s Polovci (Kumány), které porazil 1111, se snažil sjednotit pod svým velením síly všech ruských knížectví; posílení a rozkvět Kyjevské Rusi, ale odstředivé tendence údělných knížat (Kyjevská Rus nikdy nebyla centralistickým státem). Po jeho smrti se Kyjevská Rus rozpadla.
Památky	- Nestor: Povesť vremennych let
		- legenda "Čtení o Borisu a Glebovi" - uctívání sv. bratří Borise a Gleba (oltář v Sázavském klášteře), vazby Velká Morava ó Kyjevská Rus (uherské basiliánské kláštery).
		- Vladimír Vsevolodovič Monomach: Poučení - pro syny
		- Kirill Turovský: epos Slovo o pluku Igorově (možná falsum)
		- hrdinské "byliny" (Ilja Muromec)
	Do 1157 vládnou Monomachovi synové.
	Rostislav (1158-1167) - načas odrazil Polovce (Kumány), poslední význačnější člen Monomachova rodu. V pol. 12. stol. se kyjevský stát rozpadl na řadu samostatných knížectví, Kyjev postupně nahrazován Vladimirem nad Kljazmou, definitivní konec pro Kyjev: Tataři.
	Výjimkou Novgorodská Rus - Veliký Novgorod byl městskou kupeckou republikou (taky Pskov), 1165 arcibiskupství, veče - lidové shromáždění ("večevoj zvon"), velká gramotnost; vyhánění knížat. Tataři tam nepřišli, Novgorod definitivně podmaněn až Ivanem III.

Ruská říše s hl. městem Vladimirem nad Kljazmou /Vladiměř/ (1169-1327)
	Ondřej Bogoljubský (1157-1174) - velkokníže vladimirsko-suzdalský, 1169 dobyl Kyjev a město rozbořil. Kraj vylidněn, proto přesunul sídlo velkoknížete do Vladimiru nad Kljazmou v suzdalském knížectví (SV od Moskvy). Neúspěšně chtěl druhou metropoli. Krutý, zavražděn vlastní družinou.
	Vsevolod III. Hnízdo (1176-1212) - Ondřejův bratr, Rurikovec Igor proti Polovcům (hrdinská báseň Slovo o pluku Igorově). Na Červené Rusi v knížectví haličském (Halič nad Dněstrem) vládne slavný rurikovský kníže Roman (dobyl i Kyjev), po jeho smrti 1205 zmatky, nakrátko Arpádovci - papež dal Ondřeji II. titul král haličský a vladiměřský.
	Jiří II. Vladimirský (1212-1238) - Vsevolodův syn, 1223 nesvorní Rusové poraženi Tatary nad řekou Kalkou (u Azovského moře), 1237 chán Batu porazil Jiřího, spálil Moskvu, Vladimir ad.
Nadvláda Mongolů (Tatarů) nad Ruskem (1237-1481)
	Chanáty - mongolské (tatarské - antický Tartar na okraji světa) státy v čele s chánem, ležící na J a JV hranici Ruska. 1206 zvolen velkým chánem náčelník Temüdžin = Čingischán (velký chán), své soupeře vařil v kotlích. Reorganizace armády a společnosti (tümeny po 10.000 bojovnících). Nový expanzivní stát, pouze ničivá síla, jen dva tresty: vyhnanství (na Sibiř) nebo smrt. Ovládl Čínu (Peking, čingischánovská dynastie Jüan 1271-1368), s 300.000 muži se obrátil na západ a do r. 1218 ovládl celou step, střední Asii (Buchara, Samarkand), 1219 útok na Arménii, křesťané se dovídají o jejich existenci.
	Roku 1223 porazili Mongolové (Subedej) spojená vojska Kipčaků (Kumáni, Polovci, mongolský kmen; 1229 porazili Polovce opět) a některých ruských knížat v bitvě na řece Kalce (Mstislav Haličský), vyplenili Podněpří. Po Čingischánově smrti se říše rozpadla na ulusy, ústřední moc má ale velký chán v Karakoru, převládly turkutské kmeny, v jejichž jazyce se Mongol řekne Tatar. 1235 rozhodnuto o tažení na západ (pomoc Subedejovi, Rus, Uhry), Tajná kronika Mongolů hovoří o západním fanatismu, vedení měl chán západního ulusu (Zlatá horda) Batú. 1236 vyvráceno povolžské Bulharsko. 1237 vpadl chán Batú na Rus, rozdělenou na knížecí úděly, Mongolové dobyli Rjazaň a Vladimir, 1238 i Moskvu, vypleněna Suzdal, Vladimir, zabit Jiří II. - díky svárům ruských knížat a nespolehlivosti Polovců. Tažení na Novgorod přerušeno, zůstal svobodný. Kumáni ustoupili do Uher. 1240 dobyt a vypálen Kyjev, Batú táhne do Uher, jeho bratr Polska. Úspěšný postup přes Halič, Krakovsko do Slezska, kde 9. 4. 1241 u Lehnice rozdrtili armádu slezského knížete Jindřicha II. Pobožného; český král Václav I. nestihl dorazit (pozn. Moravou jen prošli, u Olomouce velká bitva nebyla, Bočkova falza.) Přes Moravu do Uher, Moldavska, Valašska a Sedmihradska, poslední oběti: 1242 Chorvatsko a Dalmácie; konec tažení po zprávě o smrti velikého chána Ugedeje.
	Jaroslav II. Vsevolodovič (1238-1246) - bratr Jiřího, uznal Batú za pána a byl od něj potvrzen na velkoknížecím stolci. Ruská knížata byl nucena posílat chánovi poplatek a syny jako rukojmí. Tento vladimirský velkokníže zasáhl proti Litvě.
	Boj Novgorodu (největší ruské město) proti Švédům - 1240 porazil Alexandr Něvský (Jaroslavův syn, od 1236 novgorodský kníže) Švédy u Něvy (jarl Birger). Rivalem ruské expanze v Pobaltí Riga (livonské arcibiskupství), řád mečových rytířů - v dubnu 1242 porazil na ledem pokrytém Čudském jezeře vojsko mečových rytířů (několik stovek bojovníků spojených s kmenem Čudů; prý zásah sv. Borise a Gleba). Alexandr odmítá vládnout v Kyjevě, vymanění z Kyjevské Rusi, nechce ani konfrontaci se Západem, po otcově smrti 1246 opuští Novgorod a ujímá se vlády v knížectví vladimirsko-suzdalském (metropolita Kirill taky do Vladimiru).
	Obchodní kontakty: ostrov Gotland (Němci - Novgorod). Novgorodská malířská škola 11.-17. století (i západní vlivy).
	V Rusku do 13./14. století nebyla ústřední knížecí moc, knížata zvána a vyháněna; poté rodina Rjurikova.
	Kolem řeky Volhy vybudovali Tataři chanát Zlatá horda (1243), který se rozkládal od řeky Dněstru a Krymu až do střední Asie (centrem státu bylo Povolží, hl. m. Saraj - 75.000 obyvatel). Zlatá horda byla součástí jednotné říše (hl. m. Karakorum), které od r. 1260 vládne Kublajchán z Pekingu (všemongolský chán se stal čínským císařem).
	Kublajchán umožnil formální osamostatnění Zlaté hordy; dosud její vládce potvrzován karakorumským chánem, jím také jmenována vladimirská knížata - proto museli Jaroslav Vsevolodovič a jeho bratr Alexandr Něvský podstoupit dlouhou cestu do Karakorumu. Od 1312 - Zlatá horda se stala islámskou.
	1237 - ustavena tatarská nadvláda nad Rusí; vládne chánem či metropolitou dosazený velkokníže, jehož závislost zajišťuje systém jarlyků (dekretů).
	1246 byl Jaroslav v Karakorum na chánově dvoře omylem otráven. 1246-1252 - spory o trůn.
	Alexandr I. Něvský (1252-1263) - vladimirský velkokníže, dosadil ho Batú, žili ve shodě (Alexandr neposkytl útulek svému bratrovi, který se chtěl Tatarům vzepřít).
	Michail III. (1304-18) - po získání jarlyku na vladimirské velkoknížectví zůstal v Tveru. Metropolita Maxim r. 1300 přesídlil z Kyjeva do Vladimiru nad Kljaznou. Soupeření Moskvy a Litvy o vliv v Haliči; haličská metropolie ale vzniká až 1458. Maximův nástupce Petr působí v Moskvě, definitivním sídlem ruských metropolitů se Moskva stala za Petrova nástupce Řeka Theognosta (první čtvrtina 14. stol.), založen kostel Nanebevzetí Panny Marie = Uspenský chrám. Theognost měl vliv v Cařihradě, oficiálně "kyjevský metropolita vší Rusi", příliš na JZ Rus nejezdil, bezpečnost, tím poskytoval argumenty pro Halič a Volyň - ti chtěli svého metropolitu.
	Rusové zachytili nápor Mongolů-Tatarů na Evropu, proto se jí vzdálili. Kyjevská Rus byla "evropštější" než ta moskevská.
Moskevská Rus
Ruská říše s hlavním městem Moskvou (od 1328)
	1147 - první zmínka o místě zvaném Moskva, 1156 - založen hrad Moskva (Jiří Dolgorukij). Zakladatel moskevské dynastie - Daniel Moskevský (†1303), syn Alexandra Něvského. Od 1328 Moskva hl. městem.
	13. století přelomové, nové politické prvky ve východní Evropě. Moskva byla původně pevností na hranici mezi Suzdalským knížectvím a Kyjevskou Rusí; její vzestup začal po mongolském vpádu (1237-42), kdy její výhodná poloha umožnila prchajícím obyvatelům jiných části Ruska klidnější život, Moskva se tak stává přirozeným centrem severovýchodní Rusi a moskevská knížata se stávají hlavními výběrčími daní pro cizopasící Zlatou hordu.
	Tver povstala 1327 proti Tatarům, panovník zahynul, moskevský kníže Ivan Kalita pospíšil do Hordy pro vojsko a Tver zničil; získal Moskvě přízeň vládců Zlaté hordy. Ivan I. Kalita (1328-1340) - 1328 získal první a trvalý jarlyk na titul a svrchovanost vladimirského velkoknížete a vybíral daně pro Zlatou hordu. /Kalita = měšec; byl skrblík, ale nosil sebou vždy velký měšec, ze kterého dával milodary./ 1334 dohoda s Novgorodem neomezující jeho samostatnost, ale zapojující ho do dění v centrálním Rusku. Moskevské knížectví se stalo za Kality jádrem postupného sjednocování ostatních ruských knížectví. Moc Moskvy roste, stala se průsečíkem obchodních cest a od 1328 hl. městem Ruska (sídlo velkoknížete i patriarchy). Kalita obehnal Moskvu dubovou stěnu a obnovil Kremnik-Kreml, vnitřní pevnost (tehdy Dětince - bezpečné místo pro knížecí děti).
	Ivanův nejstarší syn a nástupce Simeon Hrdý (1340-1353) již používá titul "velký kníže vší Rusi" (měl nejvíc peněz na jarlyk, chán Džanibek mu dal všechna ruská knížata "pod ruce"), jeho mladším bratrům byly svěřeny újezdy, Simeon (Semjon) je první mezi rovnými v moskevské větvi Rurikovců, seniorát nahrazen primogeniturou. Moskva "sbírá ruské země". Simeon i metropolita Theognost padli za oběť "černé smrti".
	V Hordě po Džanibekově zavraždění soupeření o chánský stolec, suzdalská a tverská knížata mají usnadněny pokusy o nabytí jarlyku na vladimirské velkoknížectví. Moskva dále posiluje. Po smrti Ivana II. (1353-9) nabídl chán Azis 1364 jarlyk na velké knížectí suzdalskému knížeti Dmitriji III., ten se ho radši vzdal ve prospěch Moskvy.
	Soupeření tverských knížat se pokusil využít Dimitrij IV. Donský (1363-1389), který 8. 8. 1380 porazil Tatary  (Mamaj, jeho litevský spojenec Jagello nepřišel) na Kulikově poli a tím se Moskva stala hlavním městem vznikajícího ruského státu (údělná knížata se již nejezdí soudit do Saraje, ale do Moskvy). Dmitrij ale dál platil tatarskou daň.
	Vasilij I. (1389-1425) - 1392 koupil jarlyk na nižněnovgorodské knížectví, mír 1399, částečné podřízení moskevskému metropolitovi. 1393 byzantský patriarcha připomíná, aby Vasilij respektoval byzantského císaře jako autoritu (ne nadřízeného). Chylotomie - obřad, do 15. století. (Kyjevská Rus) đ  Moskevská Rus autokefální; litevská a moskevská metropole. Malíř Andrej Rubljov.
	Vasilij II. Temný (1425-1462). Postupné sjednocování roztříštěných ruských knížectví probíhalo současně s vymaňováním se z moci Zlaté hordy.
	Byzanc slábne, Moskva a Litva sílí, proto změny v církevní organizaci východní Evropy. Moskevský metropolita Isidor se účastní jednání o florentské církevní unii r. 1439. Moskva ho označila za heretika (1441 vězení, útěk do Říma), jeho nástupce Iona ustaven bez souhlasu cařihradského patriarchy - osamostatnění, ruská církev autokefální. Vznikla i nová litevsko-haličská metropole - uniant Grigorij, 1458. 1596 – brestlitevská církevní unie.
	Ivan III. (1462-1505) - 1. žena Marie Tverská 1467 umírá, 1470 dobyt Novgorod, 1472 se Ivan žení se Sofií Paleologovnou, neteří posledního byzantského císaře Konstantina XI., Ivan vystupuje jako dědic Byzance, "car vší Rusi". 1476 odmítla Moskva platit tatarskou daň, chán Achmat se spojuje s křižáky a Kazimírem IV., vojenské akce 1480, "stání na Ugře" ukončila zima (rozhodující bitva tedy neproběhla), na ústupu byl tatarský chán zabit, Ivan neplatí Tatarům poplatek, 1480 konec panství Tatarů na Rusi.
	1477 získáno Rostovské knížectví, 1478 připojena k Ruské říši Novgorodská republika, 1485 připojeno Tverské knížectví (tamní kníže Michal utekl na Litvu), ukončeno "sbírání ruských zemí".
	1514 dobyt Smolensk, 1517 připojeno Rjazaňské knížectví, 1517-23 ovládnuto knížectví Černigovské a Severské; kníže Vasilij III. (1505-1533), který tou dobou v Moskvě vládl, ovládal šestkrát větší území než jeho otec Ivan III. na počátsku své vlády. Vznikl tak národní stát Velkorusů.
	Vliv Moskvy - Rurikovci - kníže i metropolita. Ivan IV. Hrozný (1533-1584) nechal Novgorod vyvraždit a vyloupit (snad spiknutí, vazby na Západ, Hanza: Novgorod měl kůže).
Vznik polského státu
Piastovci (960-1370)
Anjouovci (1370-1386)
Jagellonci (1386-1572)
	Konstituování polského státu - začíná od 6. století, kdy se v povodí Visly a Odry usazují kmeny Polanů, Pomořanů, Vislanů, Luticů, Lužických Srbů, Slezanů, atd. Vedoucí postavení mezi nimi získal kmen Polanů (z nich Piastovci /někdy se uvádí, že to byli Normané - nepodloženo/), proto jméno Polsko; kmeny uvádí pramen Geograf bavorský (po 843).
	Měšek I. (962-992) - první historický panovník z vládnoucího rodu Piastovců (který vládne v Polsku do konce 14. století). Za jeho panování probíhá sjednocovací proces těchto kmenů. Na pokřtění polských předáků měli vliv Češi, Měšek se oženil s Doubravkou, dcerou českého Boleslava I. (přinesla křesťanství, které však určitě pronikalo už z Velké Moravy) a jejich knížecím sídlem se stalo Hnězdno. Měšek vzal Přemyslovcům Slezsko.
	Svatovojtěšská misie - roku 982 se stal na Levém Hradci biskupem Slavníkovec Vojtěch (prvním českým biskupem byl Sas Dětmar). K jeho diecézi patřila i Morava a Slovensko až k Tatrám. Vojtěch se podílel na šíření křesťanství v celé střední Evropě. V Čechách však narazil při jeho prosazování na odpor, proto odešel působit do Itálie a potom do Polska a tam byl pohanskými Prusy 23. 4. 997 zavražděn. Ota III. založil r. 1000 v Hnězdně arcibiskupství svatého Vojtěcha a v zde byly také uloženy jeho ostatky. První hnězdenský arcibiskup byl Radim (Gaudentius), Vojtěchův nevlastní bratr.
	Boleslav Chrabrý (992-1025) - syn Měška a Doubravky, upevnil polský stát, nejsilnějším knížectvím za jeho panování bylo Krakovsko. Vedl války s Čechy (dobyl Krakovsko, načas Moravu i Čechy), Němci (polabští Slované), Rusy (dobyl Kyjev). Po smrti Oty III. střety s císařem Jindřichem II., 1018 budyšínský mír, obě Lužice a Milsko přiznány Boleslavovi; 1025, těsně před smrtí, byl hnězdenským arcibiskupem korunován na krále.
	Po smrti Boleslava Chrabrého v Polsku krize, jeho syn Měšek II. (1025-34) se po zásahu císaře Konráda II. musel vzdát královského titulu (1032). Protikřesťanské hnutí, Měškův syn Kazimír emigroval. Břetislav I. 1039 odnáší ostatky sv. Vojtěcha, Kyjevská Rus obsazuje Halič, ale existence Polska neohrožena.
	Kazimír I. Obnovitel (1039-1058) - vymaňuje s podporou Jindřicha III. Polsko z krize, dobré vztahy i s Jaroslavem Moudrým. Sjednotil Velkopolsko, Malopolsko a Mazovsko, sídlo v Krakově, obnova církevní organizace, boj s Břetislavem o Slezsko - císař Jindřich III. ho přidělil Polsku, Poláci platili Čechům tribut (1054).
	Boleslav II. Štědrý/Smělý (1058-1079) - boj s Jindřichem IV. a Vratislavem II. českým, přijal svou zemi  v léno od papeže Řehoře VII. a byl v Hnězdně korunován 1076 na krále (měsíc před triumfem Řehoře VII. v Canosse); Poláci titul neudrželi a získali zpět až ve 13. století. Proti Boleslavovi vzpoura velmožů, král zabil krakovského biskupa (sv.) Stanislava, emigrace do Uher. Boleslav Štědrý umírá v Uhrách
	Za vlády bratra B. Štědrého Vladislava I. Heřmana (1079-1102) úpadek Polska, po jeho smrti rozdělení Polska do 1106.
	Boleslav III. Křivoústý (1106-1138) - uhájil samostatnost Polska vůči Německu a podřídil si i Pomořany, Polsko silné. 1138, Boleslavův statut, rozdělení Polska na 4 úděly, seniorát - budoucí problémy, synové soupeří.
	Postupný rozpad Polska. Přenesení velkoknížecího stolce z Hnězdna do Krakova; sílící německá expanze.
	Nejstarší polská kronika: Galus Anonymus (pojmenoval ji polský politolog Martin Kromer v polovině 16. století), napsal ji asi benediktin z dnešní Francie, zřejmě důvěrník polského knížete Boleslava III. Křivoústého (vyhnanství v Uhrách), vznik 1113-15; psána latinsky, nenávist vůči Čechám, zloba i vůči Němcům, Luticům a Veletům (Polabí), pozitivní k Uhrám. Mecenášem díla asi polský kancléř Michal a biskup Pavel. Chybí letopočty.
	Vladislav II. Vyhnanec (1138-46) - boje s nevlastními bratry a šlechtou v čele s arcibiskupem, emigrace do Německa.
	Boleslav IV. Kadeřavý (1146-73) - zmatky, roste vliv šlechty, 1157 krvavé vítězství Fridricha I., Boleslav mu složil lenní přísahu.
	Měšek III. Starý (1173-77) - vyhnán ze země.
	Kazimír II. Spravedlivý (1177-94) - piastovský rod se začíná dělit na větve - malopolskou, velkopolskou, pomořanskou, slezskou, mazoveckou. 1181 Polsko ztratilo Západní pomořany, které se přičlenily k Říši, poněmčení.
	Polsko zůstávalo po celé 13. století rozdrobeno na řadu samostatných knížectví. Tyto malé státečky byly vystaveny tlaku vnějších sousedů. V první polovině 13. století chtěli Piastovci vytvořit jednotný stát, chtěli ho sjednocovat od vyspělého Slezska (Jindřich I. Bradatý, Jindřich II. Pobožný). Ohrožení Polska se zvýšilo vznikem Braniborské marky na bývalém slovanském území na západě, na jihu zesílením přemyslovského státu a na SV usazením řádu německých rytířů (vznik 1187), který neustále útočil na polský stát. 1226 povolal Konrád, kníže mazovský a kujavský, řád něm. rytířů pod velmistrem Heřmanem Salzou, aby ho bránili před pohanskými Prusy, a dal jim zemi chelmskou (1228). Velkokníže Lešek Bílý neúspěšný proti pomořanskému knížeti Svatoplukovi (1228). 1237 se němečtí rytíři sloučili s mečovými a později si podmanili celé Prusko; díky německé kolonizaci vznikl silný stát. Tatarsko-mongolský vpád roku 1241 jim to znemožnil (bitva u Lehnice, poražen Jindřich Pobožný). Území vylidněné tatarským vpádem obsazovali němečtí kolonisté. 
	Jindřich IV. Probus (1277-1290) - Slezsko, spor s vratislavským biskupem, zabral mnoho z Polska.
	Lešek Černý (1279-1288) - začátek další etapy pokusů o sjednocení Polska, kníže sieradzský, malopolský, krakovský. Vdova po něm, Griffina, odkázala českému Václavovi II. Krakovsko (neměla na to právo), Probus mu slíbil Vratislavsko, podporován městy i některými knížaty.
	Přemysl II. Velkopolský (1290-1296) - 1291 nucen odstoupit Václavovi Krakovsko, 1292 získal Václav Sandoměřsko; 1295 se nechal Přemysl korunovat na polského krále, 1296 Přemysl úkladně zavražděn se Václav zmocnil i Velkopolska a Pomořan, když odtud vypudil Piastovce Vladislava Lokietka a stvrdil nároky na tyto země sňatkem s Přemyslovou dcerou Eliškou Rejčkou (1300), Václav II. (1300-1305) korunován v Hnězdně na polského krále (1300) /země přijal v dědičné léno od Albrechta Habsburského - Polsko se dostalo pod říši/. Češi urychlili sjednocení Polska. Václav III. (1305/6).
	Vladislav Lokietek (1305-1333) - v době smrti Václava III. už ovládal značnou část Polska. Nebezpečný byl pro něj Jan Lucemburský (spojenec Branibory a řád něm. r.), česko-polská jednání, léna. 1320 Lokietek korunován králem jednotného polského státu (spojenec Uhry, Litva); zcela však Polsko sjednotit nedokázal.
Vznik litevského velkoknížectví
	- na počátku 13. století, největší rozmach za knížete Mendonga (zemř. 1263) - krátce křesťan a král; obrana před křižáky, na Rusku dobyl Černou Rus. Zakladatel nové dynastie Gedymin (1315-40) ovládl část Bílé Rusi, knížectví polocké, pod tlakem německých rytířů uzavírá 1325 smlouvu s Vladislavem Lokietkem, ale spolupráce končí kvůli sporům o Halič a Volyň.
	Haličsko-volyňský kníže Daniel Romanovič (1238-64) je 1253 korunován papežem na krále, 1259 podřízen po tatarském vpádu Saraji. Halič a Volyň  se staly předmětem soupeření Polska, Litvy a Uher.
	V rámci polsko-uherského jednání uzavřeli Kazimír Veliký a Ludvík Uherský v r. 1350 dohodu, podle níž měla přijít dobytá území haličská a volyňská jako součást Polska pod uherskou vládu. Podle polsko-litevské smlouvy z r. 1352 připadla Halič Polsku a Volyň Litvě.
	Olgerd (1341-1377) připojil k Litvě Volyň, Kyjev a Smolensko. Jeho nástupce Jagello (1377-1434) pokračuje v protimoskevské politice, spojenectví s Hordou, křižáky a rjazaňskými knížaty. 1380, v den bitvy na Kulikově poli, byl jako tatarský spojenec asi den cesty od bojiště, způsobil Litvě morální ztráty a posílil tím Moskvu. 1385 krévská unie s Polskem, s ní nespokojený Vitold Kristutovič, ambice proti Moskvě, ale 1399 poražen chánem Edigejem.
Polsko-litevská unie (1385 - 1795 /- dělení Polska/)
	Polský král Kazimír III. Veliký (1333 - 1370, poslední Piastovec) získal podporu části polské šlechty a sjednotil Polsko. Zabezpečenost a jednotu Polska však vykoupil ztrátou Slezska (1335, Trenčín) ve prospěch českých Lucemburků (Jan se vzdal polské koruny) a východního Pomořanska s Gdaňskem ve prospěch řádu německých rytířů (1343, Kališ). Polsko tím ztratilo přístup k moři, ale na Litvě dobylo Halič.
	1355 - uherský král Ludvík I. Anjouovský (1370-82) - Kazimírův bratranec, pomohl s boji o Halič, zato od magnátů získává nástupnictví na polský trůn v případě, že Kazimír nebude mít mužského dědice (tímto byli z nástupnictví vyloučeni mazovští Piastovci). 1355 - budínské privilegium, Ludvík ujistil polskou šlechtu, že nový král nenaruší stará práva a svobody. Ludvík byl slabým panovníkem, kvůli nárokům dcer velmi ustupoval šlechtě (1374 - košické privilegium). Po jeho smrti 1382 končí polsko-uherská unie.
	1384 - Ludvíkova dcera Jadwiga (Hedvika) se stává polskou královnou, r. 1386 se provdala se ze litevského velkoknížete Jagella (spojenec proti křižákům, záruky v Haliči), po jednáních v Krakově vyla 15. 8. 1385 uzavřena v Krévě smlouva, jíž se Jagello zavázal přijmout i se svými poddanými křest a Litvu připojit k Polsku. V únoru 1386 přijal Vladislav II. Jagello (1386-1434) křest a po sňatku byl korunován polským králem.
	1387 dokončena christianizace Litvy, ve Vilně biskupství (polský biskup Ondřej), Halič včleněna do Polska až 1434.
	Realizace unie narazila na odpor litevských a ruských knížat - v čele protipolského odboje stál Vitold (pomoc křižáků), Jagellův bratranec, ten byl nakonec r. 1401 prohlášen za litevského velkoknížete - vilensko-radomská unie - prohloubení vztahů Polsko-Litva.
	Timúr Lenk - Kulhavý (Tamerlán, †1405) - poslední silný Tatar, sjednotitel. Vitold chtěl porazit Tatary, sesadit Timúra a od jím nastoleného chána přijmout jarlyk. Moskevská Rus ale prohrála. Vitold i Jagello chtěli svého metropolitu.
	Polsko-litevská unie byla zaměřena proti vlivu a působení řádu německých rytířů v oblasti Pobaltí, jehož moc vrcholí za velmistra Winricha Kniprode (1351-82). 1402 získali od Zikmunda Novou marku, léto 1410 - rozhodující bitva u Grunwaldu - poraženi němečtí rytíři, které vedl neschopný velmistr Ulrich von Jungingen (na straně polské a litevské šlechty bojovali i Češi - Jan Žižka).
	1413 - horodelská unie, upravení vztahů mezi Litvou a Polskem: král a velkokníže mohli na trůn jen se souhlasem šlechty obou zemí. Sbratření - litevská šlechta zahrnuta mezi staré polské erbovní šlechtické rody.
	Všechny unie jen pro katolíky, nikoli pro pravoslavné bojary.
	Vztahy s křižáky ovlivňovaly i postoj Polska a Litvy k husitství. Na nabídku české koruny nemohl přistoupit Vladislav II. Jagello, slíbil ji přijmout Vitold, který poslal do Čech svého synovce Zikmunda Korybutoviče (1422, ale odvolán biskupem Zbygněvem Olešnickým zpět), protihusitská opatření.
	Pruský spolek - 1454, polský král Kazimír IV. chrání členy před řádovým fiskálním útiskem.
	Vladislav III. (1434-44) - i králem uherským, 1444 zabit Turky v bitvě u Varny (Varnenčík).
	Kazimír IV. Veliký (1447-1492) - šlechta volí do sněmu, 1466 mír v Toruni s Německými rytíři, Východní Prusko lénem Polské koruny, uděleno Řádu. Nejstarší Kazimírův syn Vladislav králem českým i uherským.
Dějiny Maďarů a Uher
pozn. zpracováno podle Pražák, R. a kol.: Dějiny Maďarska, Brno 1993
	- nejstarší dějiny Uher jsou zaznamenány v anonymní kronice Gesta Ungarorum a také v Bratislavských análech (zaměřují se hlavně na 10. a 11. století)
	- první zmínky v 9. století - maďarské nomádské kmeny (Uger nebo Unger, odtud pozdější Uhrové, Ugrofinové) se objevují ve východní Evropě (jejich pravlast byla zřejmě někde na okraji Sibiře) - usidlují se v oblasti Povolží a střetávají se s turkotatarskými kmeny; do Evropy pronikají z Černomoří (Dněpr, Dněstr)
	859 - nájezd k Dunaji, později následují útoky na Bavorsko, Moravu, Východní marku (Rakousko)
	- v 90. letech 9. století tlak Pečeněgů vyhání Maďary z Černomoří blíže k dolnímu toku Dunaje (někde pod Panonií a nad Bulhary); Maďarů bylo 200-500 tisíc; zprávy o nich se objevují i u Arabů a Byzantinců
	892 - Maďaři se spojují s králem Arnulfem proti Velké Moravě; Maďaři však byli zatlačeni; Byzanc je využije proti Bulharům, jsou však poraženi nejen Bulhary ale i Pečeněgy - jsou vytlačeni od dolního toku Dunaje do Karpatské kotliny - vliv zbytku Avarů a pak Velké Moravy
	896 - Maďaři se usazují v Potisí a okolo středního toku Dunaje (smlouvy i boje s Velkou Moravou - údajně pomáhají velkomoravským knížatům proti Bavorům a Bulharům); v oblasti Panonie se však Moravou potýkají vojensky
	901 - mír mezi Moravou a Bavorskem zaměřený proti Maďarům; Morava se však v té době již vnitřně rozkládá, což bylo maďarskými nájezdy dovršeno (906-910), poté Maďaři útočí na Východofranckou říši (910 poražen Ludvík IV. Dítě, poté nájezdy na Bavorsko, Švábsko i do severní Itálie); ve 30. letech 10. století maďarské nájezdy vrcholí - útočí na západ i na východ; poráží i Jindřicha I. Ptáčníka; 943 - porazili Byzanc; 944 - Maďaři se přes Korutany a Provence dostanou až ke Španělsku
	- vládce Sedmihradska Gyula přijal v pol. 10. stol. v Byzanci křest
	- v 50. letech oslabení a porážky, dovršeno 10. srpna 955 bitvou u Augsburgu (Augšpurk, na řece Lechu) - zdrcující porážka od německých vojsk s českým spojencem; Maďaři se obrací na východ, kde jsou poraženi Byzancí r. 970 (Maďaři byli spojeni s ruským knížetem Svjatoslavem); teprve tehdy se začali maďarští vůdci starat o upevnění své vnitřní moci na obsazeném území; základem společnosti byly vojenské rody, které vlastnily pastviny; nejvýznamnější rod Arpádovců.
Panovnický rod Arpádovců (konec. 9. stol. - 1301)
	Arpád (zemř. 907) - boje s Bulhary.
	Velkokníže Gejza (970-997); orientoval se na západ - Francká říše - křest 972 n. 973 - s tím souvisí i postupná změna společenských struktur; zároveň se Maďaři vymezují územně vůči Čechům a Polákům (spory o pohraniční území a zejména o Slovensko, které definitivně k Uhrám připojil Štěpán I.); Gejza založil panovnickou moc v Uhrách.
	Gejzův syn Štěpán I. Svatý (997-1038) - pokřtěn sv. Vojtěchem, r. 1000 korunován na krále; rozšířil uherské území (dnešní Maďarsko, Slovensko, část Rumunska); založeno arcibiskupství v Ostřihomi (arcb. Čech Astrik, druh Vojtěcha); boje s Boleslavem Chrabrým o Slovensko; pak Němci a Češi obsazují Pováží - JZ Slovensko, mír potvrzuje nárok Uhrů na Slovensko; po smrti Štěpána r. 1038 vnitřní rozpory a zmatky - povstání a pohanská regrese; 
	- spory s Jindřichem III. za vlády Ondřeje I. (1046-60) - lenní závislost Uhrů na Říši, na útěku ušlapán; po něm Béla I. (1060-63), Šalamoun (1063-74) - uveden na trůn Jindřichem IV., závislost na německé říši vyvolala povstání a Šalamoun vypuzen. Gejza I. (1074-77) - neuznal Uhry jako léno papeže Řehoře VII. a odrazil útok Jindřicha IV.
	Ladislav I. Svatý (1077-1095) - obnova silné královské moci a církevní organizace. Pomáhal Řehoři proti Jindřichovi v boji o investituru. Úspěšně bojoval s Kumány, z Uher udělal velmoc nezávislou na říši. 1091 - Uhři obsazují (severní) Chorvatsko + Slavonsko a východní Sedmihrady.
	Koloman I. (1095-1116) - problémy s křižáckými vojsky rabujícími zemi; expanze na Balkán - Koloman se stal chorvatským králem (personální unie Uher a Chorvatska) - 1102 zajistil Chorvatsku samosprávu..
		- územní organizace: župy - župan (od Štěpána); výběr daní, obrana, cesty, zákoníky, mince, panovník sídlí v Ostřihomi.
	- během 12. století vládnou v Uhrách slabí panovníci; výjimkou jsou jen Gejza II. (1141-62) - útočil na Halič, zájmy v Rusku, boj s Byzancí a Béla III. (1172-1196) - žil v mládí v Byzanci; založil velmocenské postavení Uher; dobré vztahy s Byzancí, rozšíření uherské moci do Haliče; účastnil se III. křížové výpravy (jen do doby, než zjistil její zájmy na Balkáně); po jeho smrti rozklad panovnické moci, hospodářské základny (dovršeno za Ondřeje II.).
	Ondřej II. (1205-1235) - načas vládne v haličsko-vladimírském království (Červená Rus), přes manželku vazba na středomoří, křížová výprava do Palestiny a Egypta 1217, plán na obsazení císařského stolce v Konstantinopoli. Krize tradičních struktur v Uhrách vyvolala odboj šlechty a vydání Zlaté buly Ondřeje II. v roce 1222 - upravovala vztahy panovníka se šlechtou, posílení postavení drobných šlechticů vůči moci županů; některé body se týkaly i církve, ale nebyly moc dodržovány; později pomocí různých privilegií a nařízení upravováno a prodlužováno.
	- vpád Mongolů: za vlády Bély IV. (1235-1270) - Mongolové vytlačili Kumány; ti se usadili v Uhrách a přijali křest; v březnu 1241 vpadli mongolsko-tatarská vojska do Uher; 11. 4. 1241 - těžká porážka Maďarů u říčky Sajó (Slaná); Béla prchá (Vídeň, Záhřeb, ostrovy v Dalmácii); císař  Fridrich II. si vynutil Bélovu lenní přísahu; 1242 - Tataři drancují Slovensko i Uhry, padla Ostřihom; pomoc ze Západu žádná, rakouský vévoda Fridrich se dokonce chtěl zmocnit Uher, později chtěl po Bélovi peníze a odstoupení západouherských území; Tataři nakonec odcházejí 1242 sami, zemřel jim veliký chán Ugedej. Béla se snaží zemi obnovit. Spor Bély IV. s Přemyslem Otakarem II. o babenberské dědictví.
	Ladislav IV. Kumánský (1272-1290) - 1273 nové boje s Čechy, protičeská smlouva s Rudolfem Habsburským, Přemysl zabit na Moravském poli 1278. Ladislav byl 1290 přes svůj přátelský vztah ke Kumánům (syn kumánské princezny) jimi zavražděn. Ladislav se hlásil k Attilovu odkazu.
	Ondřej III. (1290-1301) - spory se šlechtou (česká strana Matouše Čáka Trenčanského), Ondřej asi otráven, po meči vymřel rod Arpádovců. Na trůn zvolen český Václav III. alias Ladislav V. (1301-1305), papež udělil Uhry jako léno Robertovi z Anjou, synovci neapolského krále, který se zprvu udržel jen v Chorvatsku.
	1304-1308 bezvládí, Matúš Čák pánem Slovenska.
Rod Anjouovců (1308-1382)
	Karel Robert (1308-1342) - rozvoj řemesel (Němci i Maďaři), kultura ve městech., těžba, kremnické dukáty; opíral se o města a drobnou šlechtu.
	Ludvík I. Veliký (1342-1382) - Karlův syn, velká říše (Polsko, Chorvatsko, Valašsko, Bosna, Dalmácie), obchod a řemesla v rukou Němců, 1370 zvolen polským králem, vrchol Uher, univerzita v Pětikostelí. Půdu mohli vlastnit jen šlechtici.
	Marie (1382-1387) - Ludvíkova dcera, zasnoubena Zikmundu Lucemburskému, za ni vládla matka Alžběta, dala zavraždit neapolského Karla III. z Drače, sama zavražděna.
Cizí rody a Hunyadovci (1387-1490)
	Zikmund Lucemburský (1387-1437) - problémy s magnáty, 1396 poražen Turky u Nikopole, odstoupil Benátčanům Dalmácii (1433), 1437 Turci vpadli do Uher, odraženi Janem Hunyadym s přispěním Jana Jiskry z Brandýsa.
	Albrecht II. Rakouský (1437-1439) - neúspěšný proti Turkům.
	Vladislav III. (1440-1444) - polský král, prosadil ho Jan Hunyady kvůli tureckému nebezpečí, neuznal ho slovenský vládce Jan Jiskra (ten hájil Pohrobkova práva), 1438 Hunyady zvítězil nad Turky, ovládl Valašsko a vpadl do Bulharska. 1444 bitva u Varny, Vladislav zahynul (i "domažlický" kardinál Julian Cesarini), Hunyady zajat, 1444-6 bezvládí do Hunyadyho návratu.
	Jan Hunyady (1446-1453) - správa země jménem L. Pohrobka, zápasí se slovenským Jiskrou, 1451 ho Jiskra porazil u Lučence (vynucený mír).
	Ladislav Pohrobek (1453-1457) - syn Albrechta II., 1456 správce Hunyady rozhodně porazil Turky pod Bělehradem, ale brzy umírá na mor. 1457 spor krále s Hunyadyho syny: Ladislav popraven, Matyáš (Korvín) zajat.
Bratříci na Slovensku. Prvními šiřiteli husitské ideologie na Slovensku byli Slováci, kteří studovali na Karlově univerzitě nebo ti, kteří dočasně působili v Čechách. Spanilé jízdy na Slovensko probíhaly v letech 1428-1433. Husitská vojska se zdržovala na Slovensku v Topoľčanech, Trnavě a Likavě. Český vliv na Slovensku trval i po bitvě u Lipan, protože část husitských bojovníků vstoupila do žoldnéřských služeb Zikmunda v Uhrách.
	Český vojevůdce Jan Jiskra z Brandýsa přišel na Slovensko v době bojů o uherský trůn jako obhájce Habsburských zájmů. Slovensko ovládal téměř 20 let. Nejradikálnější nespokojenci z řad Jiskrových vojáků se seskupili do protifeudálního bratřického hnutí na Slovensku kolem roku 1458. Žili v počtu asi 20.000 v 36ti polních táborech. Předními hejtmany bratřického hnutí byli Petr Aksamit a Jan Talafús. Poslední tábor bratříků ve Velkých Kostolanech byl dobyt roku 1467 uherským králem Matyášem Korvínem.
Matyáš Korvín (1458-1490)
	- zvolen bez ohledu na nároky Fridricha III., Jiskra se z podnětu krále Jiřího podřídil Matyášovi, ten odrazil Turky, válčil s českými králi Jiřím a Vladislavem, 1478 mír v Olomouci, doživotní pán Moravy, Slezska a obojí Lužice, válka s císařem Fridrichem, 1485 přesídlil do Vídně.
	Uherští magnáti roku 1458 zvolili za krále Matyáše (zvaného Korvína podle havrana v erbu = lat. corvinus). Jeho otec Jan Huňady byl nejbohatším uherským magnátem, vlastnil asi 50 hradních pevností. Uherská šlechta předpokládala, že jeho syn bude udržovat stálou protitureckou armádu. Matyáš Korvín však napřed skoncoval s anarchií v zemi, zlomil odpor odbojných feudálů a nastolil absolutistickou moc (= začal vládnout neomezeně). Teprve poté vytvořil pověstný Černý pluk, tj. silnou žoldnéřskou armádu, v níž bojovaly i zbytky bratřických vojsk. Korvín věnoval pozornost horním městům, rostl význam vnitřního i zahraničního obchodu. Korvín cílevědomě posiloval politický vliv střední a drobné šlechty, v době jeho vlády dochází k tzv. valašské kolonizaci - osidlování horských oblastí pastýři - původně Rusíni a Rumuni. Se jménem Korvína jsou spojeny počátky humanismu a renesance v Uhrách.
	Do popředí se ve slovenských městech dostávají Slováci a význam těchto měst vzrůstá: Ružomberok, Žilina, Rajecké Teplice, Trenčín, Nové Mesto nad Váhom, Skalica, Topoľčany.  V tomto období dochází k utužování vědomí česko-slovenské vzájemnosti. V 15. století se na Slovensku užívalo češtiny jako spisovného jazyka (dokonce i v královské kanceláři).
	Academia Istropolitana - první, nejstarší univerzita na Slovensku, založená asi na popud Matyáše Korvína v květnu 1465 v Bratislavě po udělení souhlasu papežem Pavlem II. Svou činnost zahájila až o dva roky později (1467). Pravděpodobně byly na ní otevřeny jen dvě fakulty (svobodných umění a teologická). Přesto zde působili známí učenci, jako např. astronom J. M. Regimontanus. Většího významu však nenabyla, takže studenti ze Slovenska i nadále navštěvovali univerzity v Praze, ve Vídni a v Krakově. Po Matyášově smrti 1490 zanikla.
Rod Jagellonců (1490-1526)
	Vladislav II. Jagellonský (1490-1516) - král český, personální unie Čech a Uher. 1514 selské povstání proti vládě šlechty (Jan Zápolský). 1515 nástupnická smlouva s Habsburky
	Ludvík II. Jagellonský (1516-1526) - palatin Štěpán Bathory soupeří se Zápolským, 1526 bitva u Moháče, král se při útěku utopil v močálech na březích Dunaje; Srěm a Slavonie v moci Turků.