Západní Evropa ve středověku
Základní literatura:
LeGoff, Jacques: Středověká imaginace. Praha 1998. s. 15-20
Šusta, Josef a kol.: Základy středověku. Praha 1937. část Úvaha úvodní (Trojí oblast kulturní: Západ, Byzanc a Islám) s. XIII - XLVI (také obsaženo in: Šusta, Josef: Úvahy o všeobecných dějinách. Praha 1999)
Přehledová literatura:
Mezník, Jaroslav: Přehled dějin středověké západní Evropy. I. Vznik středověké Evropy, FF MU, Brno 1995
Dorazil, Otakar: Světové dějiny v kostce, Papyrus a Jeva, 1997
Problém vymezení a periodizace dějinného období "středověk":
klasicky udávané mezníky:
počátek:
313 - Milánský edikt - křesťanství státním náboženství Říma
330 - založení Konstantinopole
395 - rozdělení římského impéria na západní a východní část
410 - dobytí Říma Vizigóty
476 - zánik Západořímské říše (Odovaker)
482 - vznik Francké říše
565 - smrt Justiniána I. - poslední pokus o sjednocení římského impéria
4. - 6. století - "stěhování národů"
2. pol. 7. století - arabské vpády likvidují antický způsob života ve Středomoří
přelom 8. a 9. století - vítězství lenního (feudálního) systému v Evropě
800 - Karel Veliký je korunován římským císařem
843 - rozpad Francké říše - vznik evropských států
10. století - Ottoni, myšlenka Renovatio imperii
konec:
12. století - "renesance", církevní reformy, národní jazyky místo latiny
1307-21 - Dante píše Božskou komedii - počátek italské renesance
1348/9 - "černá smrt", morová epidemie mění charakter osídlení
1453 - dobytí Konstantinopole Turky, zánik Byzance
1492 - objevení Ameriky Kryštofem Kolumbem
1494 - začátek italských válek vedených Francouzi
1517 - Lutherovy teze, začátek evropské reformace
1648 - konec Třicetileté války - poslední náboženská válka
dokonce i 1806 - konec Svaté říše římské národa německého
	Z výše uvedených dat je jasné, že nelze středověk vymezit nějakým přesným určením; ostatně tehdejší lidé tyto "zásadní zlomy" prakticky nevnímali, protože na jejich způsobu života se to většinou nijak zvlášť neprojevovalo; navíc pokud vezmeme extremní hodnoty, středověk zabírá v lidských dějinách dvě nebo sedmnáct století, což jeho chápání značně problematizuje.
	První vnímání tří dějinných období (starověk, středověk, novověk) jakožto rozdílných fenoménů lidských dějin se objevuje v renesanci, humanisté (Flavio Biondo, Giovanni Andrea) potřebovali odlišit svoji dobu od předchozí, kterou považovali za "temné období".
	Christoper Keller (Cellarius) středověk je vymezen léty 330-1453 - založení a pád Konstantinopole.
	Georg Horn - v díle Arca Noe (1666) - 300-1500.
	Du Cange - dílo Glossarium mediae et infimae latinitatis (1678).
Koncepce dlouhého středověku a podzimu středověku:
	Armando Sapori - renesance počíná ve 12. století a končí v 16. století; středověk 4. - 11. stol; od 12. stol rozkvět, nazývaný středověká renesance; většina znaků, kvůli kterým nazýváme období 15. a 16. století renesancí, se objevila již dříve (návrat k antice, jedinec místo davu, změny náboženského myšlení).
	Johann Huizinga - podzim středověku (viz stejnojmenná kniha) - 14. a 15. století severní Francie, Flandry a Burgunsko, pozdní rytířství - postupný přechod středověku k novověku.
	Jacques LeGoff - (navazuje na Saporiho) dlouhý středověk 3. - 19. století (upadání Říma - průmyslová revoluce a demokracie rušící staré společenské vztahy), z toho 3. - 10. století (nebo 3. - 7. století)  pozdní starověk, z něj plynule vychází raný středověk od 8. do 10. století; od roku 1000 do pol. 14. století vrcholný středověk, na něj navazuje pozdní středověk od pol. 14. století do počátku 16. stol. (konec je spíše reformace než renesance), novověk 16. - 19. století je poslední částí dlouhého středověku, protože staré formy (politické a ekonomické zřízení) jsou promíchány novými (racionalita, myšlenka pokroku, až do francouzské revoluce), teprve od 19. století vzniká skutečně nový způsob života (parlamentní demokracie, města).
	Vymezení středověku je nutno chápat jakožto relativní konglomerát různých způsobů periodizací, časové určení je jen přibližné, protože je podmíněno oblastí, kterou se zabýváme (rozdíly mezi Itálií, Francií, Říší, Anglií, Byzancí, Uhrami, severskými zeměmi a Ruskem činí často i několik století), pro obecné určení bude stačit středověk jako epocha mezi 6. - 15. stoletím  (stěhování národů - reformace v Říši).
Základní znaky západoevropské středověké civilizace:
- oblast od Středozemního moře po Skandinávii, od Atlantiku po Polsko a Uhry (Němci: "das Abendland")
- po rozluce církve 1054 se hlásili k římské (katolické) církvi, liturgickým jazykem latina
- 11.-13. stol. přibyla většina Pyrenejského poloostr., 13. stol. Prusko, Finsko, Estonsko, Lotyšsko, 14. stol. Litva
- podobná kultura, ekonomika (od 11. stol. lenní systém s dědičnými lény)
	Srovnáme-li situaci na začátku a na konci středověku, zjistíme, že středověk je obdobím velkého rozmachu. Technický pokrok: koňský chomout, vodní mlýny, papír, střelný prach, kolečkové hodiny. Filosofie (antika, církevní otcové sv. Ambrož, Jeroným, Augustin, Řehoř Veliký), Boethius, Isidor Sevillský, přínos arabské kultury (zachování antiky, Aristoteles), sv. Anselm z Aosty (11. stol., benediktinský filosof, dialektika, "věřím, abych rozuměl"), Petr Abélard (scholastický filosof, nejučenější muž 12. stol.), sv. Bernard z Clairvaux (nejvlivnější muž 12. stol., organizátor II. k. v.), scholastická metoda (pravdivé poznání na základě diskusí, rozumové zdůvodnění učení Bible a sv. Otců), Tomáš Akvinský (nejdůležitější scholastik), nominalisté, nakonec humanisté. Evropa neovládána z jednoho centra, dualismus nebo pluralismus; oddělení moci světské a moci duchovní; politická roztříštěnost, dělba moci a utváření autonomních celků. Středověk plynule navazuje na novověk, naše civilizace.
Doba stěhování národů (375-568)
- plynule navazuje na dobu římskou, kultura vychází z římské
- 375 vpád Hunů do Evropy, 568 počátek vlády Langobardů v Itálii
- velké pohyby v Evropě, Asii, Africe, hlavně germánské (ale i jiné) kmeny, nástup Slovanů (u nás v pol. 6. stol.) - expanze do 7. stol.
- úpadek římských provincií, Řím neschopen udržovat Limes Romanus
- Římané si sami do provincií zvali germánské kmeny - foederaty
- kolaps římského impéria, tlak Slovanů
	Posledním impulsem k obecnému stěhování byl průnik Hunů z východu do Přičernomoří, kde roku 375 zničili říši Ostrogótů a dostali se do středoevropské Karpatské kotliny; koncem 4. stol. už ovládli mnoho táborů římského limitu. Hunové byli dálněvýchodního původu, byl to turkotatarský (turecko-mongolský) svaz nomádských kmenů, říše v Mongolsku, kvůli nim postavena čínská zeď. Vrchol hunské říše za Attily ("Bič boží") - postrach civilizované Evropy, centrum obrovské říše v Potisí. Řím se s Huny střetl r. 451 v bitvě na Katalaunských polích (Gallie, Champagne), Řím pod vedením Aëtia (původně přítel Attily) zvítězil, úpadek Hunů, 452 neúspěch v Itálii, 453 Attila umírá, Hunové během roku zpět v Podněpří.
	Prameny: historik Ammianus Marcellinus, Jordanes: kronika Getica, Prokopios z Kaisareie: De bello Gothico, Origo gentis Langobardorum, Pavel Diákon: Historia Langobardorum
Germánské kmeny:
- Semnoni - ve 3. stol. z oblasti mezi Labem a Odrou do Pomohaní
- Alamani - spolu se Semnony založili říši Alamanů
- Burgundi - z Pomohaní do JV Francie a Švýcarska (Burgundsko)
- Góti - z jižního Švédska a ostrova Gotland, rozdělení:
Ostrogóti - z Přičernomoří do Itálie (Theodorich Veliký)
Vizigóti - z Přičernomoří na Pyrenejský poloostrov (Alarich)
- Herulové - z Černomoří přes stř. Podunají zpět na sever
- Skirové - střední Podunají
- Rugiové - střední Podunají
- Gepidové - Dácie, Potisí, přátelství se Slovany
- Langobardi (Dlouhobradí) - Panonie, severní Itálie - Lombardie
- Vandalové - ze S Evropy do S Afriky (455 vyplenili Řím)
- Durynkové - stř. a JZ Německo (Polabí)
- Sasové, Anglové, Jutové
- Frankové - pohlcení ostatních germánských státečků (Meroveovci)
Alani - sarmatský (možná skýtský) kmen, Kavkaz, Pyrenejský poloostrov
	Hunský nájezd znamenal konec pro Západořímskou říši, formálně zánik 476 - Romula Augustula sesadil "král Herulů" Odovaker (z královského rodu germ. Skirů), císař jen v Konstantinopoli (Zenón). Odovaker příliš nebezpečný pro Byzanc, zavražděn králem Ostrogótů Theodorichem.
	Podle archeologických nálezů byla Morava v centru pohybů. Na Moravě přežívají zbytky Svébů (Markomani + Kvádové). Později: Rugiové, Herulové, Langobardi. Vinařický a čelákovický stupeň, merovejská kultura (490-560). Žárový pohřební ritus.
	Část Svébů ale odchází s Vandaly, Alany (negermáni), pokles archeologických lokalit. Zbytek Svébů v područí nových nájezdníků - Hunů, kteří integrovali špičky germánských kmenů do svého systému, ve 20. letech 5. století se objevují v Maďarsku (Panonie - oficiálně jim byla Římem předána v 30. létech 5. stol.). Před bitvou na Katalaunských polích se Germáni rozdělili mezi Římany a Huny. Po Atilově smrti rozpad hunského svazu, boj o hunské dědictví mezi špičkami Germánů integrovaných v hunském systému.
	Mladší fáze stěhování národů - Langobardi - ze středního Polabí do: Podunají, Dolní Rakousko, Morava, Panonie, severní Itálie. 568 - pod tlakem Avarů odchod Langobardů z Panonie, vtrhli do Itálie, zmařili Justiniánův pokus o obnovení impéria, konec stěhování národů, k nám přišli Slované.
	Církev a papežství. ve 4. stol. křesťanství státním náboženstvím (391), církevní organizace spjata se státem. 525-711 - papežství v područí byzantských císařů.
	Mnich a později významný papež Řehoř I. Veliký (590-604) přiměl Franky, Langobardy a Vizigóty upustit od ariánství, vysílal misie do Irska a Anglie, měl moc duchovní i světskou - v okolí Říma vytvořil patrimonium S. Petri (materiální zajištění). Nepokoušel se postavit proti Byzanci. Primitivní učení o hříchu, církev chrání lidi před božím hněvem. Gregoriánský chorál.
	Poté úpadek, celibát nedodržován. Věrozvěsti (Irové): Alemani - sv. Gallus, Durynsko - sv. Kilián, Bavorsko - sv. Emmeram. 637 dobyli Arabové Jeruzalém.
	Odboj Říma proti byzantským daňovým požadavkům, papeř Řehoř II. (715-731), Řehoř III. (731-741) proti byzantskému císaři Lvu III., který 726 zapověděl ikonodulství (uctívání svatých obrazů), aby podporoval bojovnost proti Arabům, papež proti ikonoklasmu (obrazoborectví), císař zbavil papeže ve prospěch cařihradského patriarchy pravomocí v dolní Itálii, Sicílii a na Balkáně. Papežství se přiklání k Frankům, sv. Bonifác, Pipinova donace 754, nároky Byzance (falsum Konstantinovy donace); závislost na Karlovcích (Lev III. horlivě korunuje Karla).
	827 Saracéni obsazují část Sicílie. Silný papež Mikuláš I. (858-867), papežský universalismus, nad císařem; Pseudo-Isidorské dekretálie - nezávislost na světské moci, spor s patriarchou Fotiem, marné snahy podřídit si bulharské křesťanství, 867 nový rozkol mezi západní a východní církví.
„Barbarské státy“
Ostrogótská říše (493 - 555) /Itálie/
	- zakladatelem říše Theodorich Veliký (493-526), zavraždil Odovakera v severoitalské Ravenně (493), nové výstavné hl. město (bazilika sv. Apollinare s mozaikami), chtěl zachovat římský způsob správy, 498 přijal křesťanství z rukou katol. biskupů, uznán Byzancí (jen formální závislost); kulturní rozkvět Itálie, pokřesťanštěná antika, na Theodorichově dvoře literáti jako kancléř Cassiodorus (Dějiny Gótů zachované v Jordanesově výtahu), za spiknutí proti Theodorichovi byl k smrti odsouzen senátor Boethius (ve vězení napsal spis O útěše z filosofie, jedna z nejčtenějších knih středověku)
	- slabá okupační vláda, 526-34 vládne jménem svého syna Othalaricha vzdělaná Theodorichova dcera Amalaswintha, její choť Theodahad ji zabije, toho využije Východořímská říše, 535-55 válka s císařem Justiniánem I., ostrogótský král Totilas zabit, 555 říše ovládnuta byzantským císařem Justiniánem I. (Belisar a Narses), vykořisťovaná provincie.
	V polovině 6. století přišli z východu Avaři, kteří se usadili v Panonii a vytlačili odtud Langobardy (král Alboin), 568 Langobardi odešli do severní Itálie, kde založili říši:
Říše Langobardů (568 - 774)
	- hlavní město Pavia
	Langobardi byli germánským kmenem se sídly na dolním Labi. V době stěhování národů zasáhl také do dějů na našem území. V 5. století se Dlouhovousové, jak se jméno Langobardů vykládá, pustili proti toku Labe. Je možné, že prošli Čechami a pravděpodobně se asi po dvě tři generace zdržovali na území Moravy.
	Zbylo tu po nich skromné, přece jen však patrné archeologické svědectví, mj. mohyla Žuráň nedaleko Brna, pokládaná za královskou hrobku rodiny Langobardů. Pozoruhodné je, že v těchto hrobech byly nalezeny i střepy nádob tzv. pražského typu - nejstarší keramika našich Slovanů. Rozumíme-li správně, znamená to, že už v době, kdy Langobardi procházeli územím Čech a Moravy, tu existovaly první ostrůvky slovanských sídel.
	Roku 568 Langobardi (Alboin) z Panonie (i Moravy) odešli, dorazili až do severní Itálie, založili tam Langobardské království, v 8. století podmaněné ve Franckou říší. Samotní Langobardi během času splynuli s místním obyvatelstvem a zbylo po nich jméno Lombardie.
	- 751 Langobardi dobyli Ravennu a otřásli byzantským panstvím v Itálii
	- 774 říše dobyta Karlem Velikým (poslední král Desiderius do kláštera) a připojena k Francké říši
Říše Vizigótů (415 - 711) /Gallie a Hispánie/
	- I. říše mocné Regnum Tolosanum v JZ Francii, hlavní město Tolosa, dnes Toulouse [tulús], Theodorich I. (419-451), dobývání Pyrenejského pol., král Eurich (466-484), jeho syn Alarich II. (484-507) vytlačen franckým Chlodvíkem za Pyreneje (kromě Septimanie), založili II. říši, ovládli Hispánii, hlavní město Toledo
	- Lex Euricana, Lex Romana Visigothorum, Liber Iudiciorum; Isidor Sevillský (historik a encyklopedista)
	589 - přešli od ariánství k římskému křesťanství, splynuli s původním románským obyvatelstvem
	- 711 - vpád Arabů, bitva u Xerez de la Frontera, Arabové ovládli Pyrenejský poloostrov, 755 zakládá Abdaráhmán I. córdobský chalífát; 711-1492 Arabové na Pyrenejském poloostrově
Říše Anglosasů /Británie/
	- původně Keltové, zatlačeni v 5. stol. Anglosasy do Walesu a Skotska (či do Bretaně), Irsko bylo keltské
	- iroskotské misie X italští benediktini, canterburský arcibiskup Theodor připojil Británii k Římu
	- Beda Venerabilis (†735, Církevní dějiny Anglosasů)
	- král Egbert, drobné státy až do 9. století, pak vyvráceny Normany, dánské Vikingy porazil až král Alfréd Veliký (spisovatel)
Francká říše (482-843) /Galie/
	- nejvýznamnější z tzv. barbarských států. Germánský kmen sálských Franků (řeka Sála - přítok Labe) se koncem 5. století usadil na severu někdejší nejbohatší římské provincie Galie a zbudoval mocnou říši. Francká říše se vedle východořímské (byzantské) ujala tradic antiky. Na území obsazeném Franky, tj. v dnešní Francii a Belgii, se zrodil první mocný středověký stát.
Dynastie Merovejců (482-751)
	Zakladatelem říše i dynastie (sálští Merowingové) byl Chlodvík (482-511), říše sahala od Atlantiku k Šumavě; přijetím římského (katolického) křesťanství 486 v Remeši si Chlodvík zajistil podporu římské církve, která mu poskytovala hmotnou i vojenskou pomoc. Možnosti přijetí křesťanství:
		1. z Říma (římskokatolické)
		2. z Byzance (ariánství, pak pravoslaví)
		3. z Irska (iroskotské misie)
	Brzy vznikla na území francké říše středověká podoba královské moci - instituce krále se stala dědičnou, král se proměnil v téměř absolutního vládce a zároveň největšího feudála - vlastníka půdy. Hranice až u Labe; mincovní jednotkou stále solidus (= 40 stříbrných denárů), běžná ale spíše platba dobytkem. Výboje na JZ (Gallie) až po Pyrenejský poloostrov, ovládl i celé Porýní (Alamánie).
	Jeho nástupce Theuderich I. (511-533) dobyl 531 durynskou říši, Frankové se dostávají do sousedství Čech. Připojili Burgundsko, ovládli území až po Alpy a po Salzburg, připojili Bavorsko.
	Po smrti nejmladšího Chlodvíkova syna Chlothara I. (558-561) říše rozdělena mezi jeho tři syny na Austrasii (Remeš), Burgundsko (Orleáns) a Neustrii (Paříž).
	Říše sjednocena Chlotharem II. (613-628), 614 vydává pařížský edikt - zaručena práva šlechty. Jednota říše je ale ohrožena majordomy (nejvyšší dvorští úředníci).
	Král Dagobert I. (629-639) poražen Sámem v bitvě u Wogastisburgu (SZ Čechy) roku 631; konec jednoty.
Státní správa (návaznost na zbytky římské organizace):
	- hrabství (comitatus) - v čele hrabata (comites), dosazeni panovníkem
	- stará kmenová území (Alamani, Bavoři, Durynci, Bretonci, Aquitania atd.) - vlastní vévodové (duces), volně závislí na panovníkovi; měli i vlastní práva, která nechal sepsat panovník: zákoník lex Salica (sálští Frankové, po 500), později další.
	Král obsadil stará římská latifundia a rozdával je do dočasného držení svým družiníkům - šlechtě (rytíři) jako beneficium (feudální lenní vztah, vazalství). Šlechta a církev drží velké pozemky, imunity (vynětí z moci král. úředníků); postupný proces. Vzrůst moci šlechty vedl k bojům s panovníkem i uvnitř dynastie. Soupeří spolu tři části říše, panovníci se stávají loutkami, vládnou jejich majordomové (správci dvora) z rodu Karlovců.
Pipin II. Prostřední (687-714)
	- původně majordom králů z Austrasie (Remeš), 687 uznán majordomem celé říše a ovládl ji
Karel Martell /kladivo/ (714-741)
	- majordom, levoboček Pipina II.; 711 dobyli Arabové větší část Pyrenejského poloostrova, v jejich sousedství s Franckou říší se vidělo smrtelné nebezpečí, a proto se tvrdilo, že Martell, který v bezvýznamné šarvátce roku 732 porazil mezi Tours a Poitiers arabský loupežný oddíl, zachránil Evropu. Důležitější však bylo, že majordomové upevnili říši zevnitř a podporovali anglosaské misie (sv. Bonifác).
Dynastie Karlovců (751-843)
Pipin III. Krátký (751-768)
	- syn Karla Martella, s podporou papeže Štěpána II. zavřel posledního loutkového merovejského krále Childericha III. do kláštera a s papežským pomazáním se zmocnil trůnu. Papeži udělil na oplátku tzv. Pipinovu donaci (754), Patrimonium Snacti Petri (území kolem Říma, základ církevního státu, kde do 1870 vládne papež jako světský panovník), 755 pomoc papeži v podobě dvou výprav proti Langobardům (Aistulf), kteří papeži museli odevzdat ravennský exarchát (nárok Byzance, proto falešná Konstantinova donace). Pipinem začíná dynastie Karlovců (dynastie vládne i po rozpadu říše).
	- 755 umírá sv. Bonifác (Anglosas Winifred), mohučský metropolita
	Francké panství se nejvíce rozšířilo za Karla Velikého (768-814), syna Pipina Krátkého. Vyvrácením panství langobardského se zmocnil severní a střední Itálie, Araby zatlačil za Pyreneje a pod záminkou šíření křesťanství bojoval třicet let proti germánským Sasům usazeným mezi Rýnem a Labem. Karlova říše sahala od Ebra a Pyrenejí až na dnešní dánské hranice a od Atlantského oceánu až k Šumavě a do středního Podunají. Na obranu zvláště ohrožených hranic zřídil tzv. marky - území opatřená zvláštní vojenskou pohotovostí,vládnou zde markrabata (např. marku Španělskou, Východní ad.). Posláním jeho polyetnické říše bylo šířit se co nejdál, spasit barbary, vytvořit anticko-křesťanskou Evropu.
	- více než 50 tažení:
•	proti Sasům: 772, úspěchy, ale 773 povolán do Itálie; 775 násilné pokřtění, ale povstání, 782 nechal povraždit 4.500 vzdávajících se Sasů, 793 povstání, definitivní podrobení až 804 (celkem asi 5 tažení); Karel kmotrem saského vůdce Widukinda při křtu
•	proti Langobardům: povolal ho papež na svou ochranu, 774 vyvrátil a podmanil si jejich říši v severní Itálii, král Desiderius do kláštera; spojenectví s papežem
•	proti Bavorům: toto vévodství ovládnul r. 788, ustavil východní marku (Bavorsko-Rakousko)
•	proti Avarům: střet 791, jejich říši v Panonii rozdrtil jeho syn Pipin (795/6), 803 se nomádský kaganát se rozpadl, připojeno jen malé území, na jinou část expandují Moravané
•	proti polabským Slovanům: horní tok Labe, lužičtí Srbové, Češi, bez většího úspěchu (tribut 805/6)
•	proti Arabům (na Pyrenejském poloostrově nazýváni Saracénové) - od 778, ovládl Pyrenejský poloostrov po řeku Ebro; bitva v Roncesvallském průsmyku (epos "Píseň o Rollandovi"), 795-811 protiarabská španělská marka
Karel předpokládal, že bude nutné proti Avarům i Sasům vést další války.
	789 - reforma Karla Velikého nařizující kapitulám vést vlastní školy a vyučovat latinské vzdělanosti - sedm svobodných umění: trivium (gramatika, rétorika, dialektika) a kvadrivium (aritmetika, geometrie, astronomie, hudba s estetikou). Školy vychovávaly úředníky, byly při klášterech (Fulda) a v sídelních městech (Cáchy, Nimvégy) //viz tzv. karolinská renesance, Alkuin//
	25. 12. 800 - v římské katedrále sv. Petra korunován papežem Lvem III. na císaře (Svatá říše římská /národa německého/); Byzancí uznán až 812. Karel si ale na titulu příliš nezakládal, jeho moc spočívala na podřízení si šlechty a kněží.
	806 (6. února) - Karel vydal "politický testament", rozdělení říše mezi syny. Pipin dostal k Itálii i vše jižně od Dunaje (Bavorsko, Raetii a část Alamanska /Švábska/ na jih od Dunaje).
	Obrovská říše vyžadovala dokonalou správní oganizaci. Bylo více sídelních měst (Cáchy nejoblíbenější), žádné hlavní město, král s družinou neustále putoval. Země rozdělena na hrabství a na okrajové vojenské marky (markrabata či vévodové), kontrolováno přímými vyslanci panovníka. Všeobecná branná povinnost svobodných (břemeno), proto často dobrovolné poddanství.
	Tzv. karolinská renesance - na krátký čas vzestup kultury a vzdělanosti, základy evropské vzdělanosti středověku; výtvarné umění připravovalo vznik románského stylu. V Karlově družině byli učenci (navazující na antiku): Anglosas Alcuin z Yorku (viz níže), langobardský kronikář Paulus Diaconus, vizigótský učenec Theodulf, Karlův přítel a životopisec Einhard ad.
	Ludvík Pobožný (814-840) - "mnišský císař", syn a nástupce Karla Velikého. 816 korunován papežem (potvrzení papežova práva korunovat císaře). Reformu církve provádí Ludvíkův fanatický rádce Benedikt z Ainaine (zemř. 821), říše měla být jedním velkým klášterem; konec expanze, nájezdy Normanů a Saracénů.
	817 Ordinatio imperii, dělení říše, Ludvík jmenuje nejstaršího syna Lothara císařem, Pipin získal jen Akvitánii a Ludvík Němec Bavorsko s Korutany, Čechami a Avary a Slovany na východ od Bavorska; měli zde být králi s plnými pravomocemi, avšak podřízenými císaři a jím kontrolovanými. Jejich území po smrti nemají být dále dělena mezi syny, nástupce měl být zvolen šlechtou. Vynechán král Itálie Bernard (po Pipinovi, od 810), protestoval, byl oslepen a zemřel. Ludvík se žení s Juditou z Welfů, syn Karel (Holý, nar. 823).
	Tlak Ormutagových Bulharů v Karpatské kotlině. Ludvík v reformním zápalu ztrácí nadřazené postavení nad církví. Ludvík už necestuje, vládne z Cách, aristokracie se s ním nesetkává.
	822 frankfurtský sjezd (mj. Moravané).
	828 po Balderichově sesazení reforma vých. oblastí, vlády v Bavorsku se ujímá Ludvík Němec, 830-833 užívá titul král bavorský, zastavuje Bulhary v Panonii.
	829 Karlovi Holému vyhrazen úděl (ve Švábsku, Alsasku a Raetii), šlechta a bratři nesouhlasí, 830 krize v důsledku zastavení expanze (nedostatek kořisti), neúspěch s Bulhary, Araby a Dány, problém nástupnictví, povstání synů proti otci, rychlý proces rozpadu říše, císaře kritizují i biskupové, občanské války o dělení říše, 833 Ludvíka opuští celé vojsko a přechází na stranu synů, opět donucen k veřejnému pokání, 840 ve věku 62 let táhne proti Ludvíku Němci, starý císař Ludvík Pobožný umírá, nic to však neřeší.
	841 krvavá bitva u Fontenoy, Lothar I. proti Ludvíku Němci a Karlu Holému (Pipin už mrtev), Lothar poražen, konec ideje hegemoniálního císařství vyjádřené v Ordinatio imperii. Říšská šlechta otřesena.
	843 Verdunská smlouva - rozdělení a definitivní rozpad Karlovy říše //vznik Francie a Německa//:
		Karel Holý: Západofrancká říše (jazykově románská Francie)
		Lothar: císař, "střední říše" (Lotrinsko) - Itálie + pruh mezi Rýnem a Moselou
		Ludvík Němec: Východofrancká říše (jazykově germánské Německo) - Bavorsko + Sasko a Durynsko
	Musíme akcentovat ještě jeden rys Franků: na rozdíl od ostatních příbuzných kmenů nebyli Frankové v průběhu expanze odtrženi od původních sídel za Rýnem a to byl zřejmě důvod, proč dosáhli úspěchu. Jiné germánské skupiny také založily barbarské státní útvary, avšak daleko od domovů. A protože ozbrojené germánské družiny nebyly příliš početné a na dobytých územích představovaly menšinu, byly odsouzeny k poměrně rychlému smíšení: nemohly být tak jako Frankové doplňovány novou krví z přirozeného zázemí.
Alcuin z Yorku
(referát do semináře Karolinská renesance)
Stručný životopis
	Alcuin (také Ealhwine, Alch-wine, latinsky Albinus nebo Flaccus; v překladu "přítel chrámu") významný, původem anglický vzdělanec, učitel, nábožensko-filosofický myslitel, teolog, zakladatel a organizátor středověkého školství. Narodil se zřejmě roku 735 vznešeným rodičům z anglosaského vévodství North Umbrie. Místo jeho narození je neznámé, pravděpodobně někde poblíž Yorku. Jako dítě začal navštěvovat školu při katedrále v Yorku. Jeho píle a zbožnost zaujaly jeho učitele Alberta a yorského arcibiskupa Egberta, od kterých se mu dostávalo při vyučování zvláštní pozornosti. S Albertem také Alcuin několikrát navštívil kontinentální Evropu. Když se roku 767 stal Albert v Yorku arcibiskupem, přenechal Alcuinovi vedení školy.  Následující léta zasvětil Alcuin práci pro školu v Yorku a přilákal do ní mnoho studentů a také rozšířil knihovnu. Roku 781 se Alcuin vracel z poutě do Říma a v Parmě se setkal s Karlem Velikým, který ho přesvědčil, aby se přestěhoval do Francké říše, kde mu nabídl místo mistra palácové školy (schola palatina) při královském dvoře. Centrum školy bylo v Cáchách, ale Alcuin často následoval Karla při jeho cestách po Francké říši. Roku 786 kvůli důležitým církevním záležitostem odcestoval Alcuin do Anglie a opět se tam vrátil roku 790, tentokrát jako Karlův vyslanec. V letech 794 - 799 hrál důležitou roli při církevních sporech se španělskou kacířskou sektou adoptionistů. V roce 796 byl Karlem ustanoven opatem kláštera sv. Martina v Tours. Zde se mu díky jeho nesmírnému úsilí podařilo vybudovat velmi kvalitní klášterní školu, shromažďovat vzácné knihy a lákat studenty z celé Evropy. Umírá 19. května 804.
	Zajímavé je, že Alcuin nedosáhl žádné vyšší církevní hodnosti, dokonce není ani jisté, zda byl vůbec vysvěcen na kněze, přestože jeden z jeho anonymních životopisců uvádí, že "sloužil každý den mši svatou". Je pravděpodobné, že byl mnichem benediktinského řádu, zřejmě představitelem něčeho jako světské (laické) duchovenstvo, možná jáhen. To i v době, kdy dělal opata v Tours.
Alcuin jako vzdělanec a učitel
	O jeho práci se dá říct, že měla největší vliv na hnutí za obnovu a obrození vzdělanosti, která charakterizovala jeho dobu a která později umožnila obrovskou renesanci učenosti ve 12. století. Díky němu a jeho práci na kontinentě se anglosaská učenost (zejména dědictví Bedy Ctihodného), kterou Alcuin udržoval v Yorku, stala základní součástí evropské vzdělanosti. Vlivy, které na Alcuina působily a které přenesl do Evropy, měly dva hlavní zdroje. Prvním bylo dědictví irských misionářů a vzdělanců, které se udrželo v odlehlých irských klášterech, které tito mniši založili a kde se existovala kontinuita s věděním řeckého a římského starověku, stejně jako gramaticky i výslovnostně správná latina. Dalším vlivem byla tradice křesťanského Říma, která se udržela zejména ve škole v Canterbury, založené vzdělanci vyslanými římským papežem roku 669, a která se dostala i do školy v Yorku. Vliv Říma byl u Alcuina větší, protože se projevil nejen na náboženské stránce, která se odlišovala od franko-germánských tradic a hrála důležitou roli v pozdější liturgické reformě, tak i ve světské oblasti, protože řecké autory, jejíchž znalostí vynikali irští mnichové, Alcuin moc neznal.
	Doba, kdy vedl školu v Yorku, je zejména ve znamení shromažďování knih a budování rozsáhlé knihovny. Alcuinovy cesty na kontinent probíhaly většinou za účelem nakupování nebo opisování knih. V jedné ze svých básní popisuje Alcuin historii Yorkské církve, akademický život na škole, a také podává seznam autorů a knih, které v Yorku má. Jsou to hlavně spisy církevních otců, Bedy Ctihodného a Isidora Sevillského, ale například i Cicero. Ve škole v Yorku Alcuin shromáždil studenty nejen z Anglie, ale i z kontinentu. Ti se zde vzdělávali v sedmi svobodných uměních, ve studiích Bible a ve spisech církevních otců. Alcuin zavedl moderní systém výuky, studenti byli rozděleni do tříd podle předmětů a každá třída měla svého učitele. Tento způsob výuky si ale později na dvoře Karla Velikého nemohl dovolit. Rostoucí moc Karla Velikého byla provázená četnými válkami a nepokoji, co odváděly Karlovu pozornost od snah o rozvoj vzdělání. Alcuin, jako jeden z nejdůležitějších Karlových rádců, se proto musel věnovat více věcem než jen rozvoji školství. I přes to však jeho pedagogický přínos bývá srovnáván například s J. A. Komenským.
	Když přesídlil Alcuin do Cách, přešli za ním někteří studenti z Yorku, ale většinu žáků tvořili studenti z Itálie, Německa, Francie a dokonce i Irska. Přidali se také mladí představitelé francké šlechty. Mezi žáky této školy byl i Karel Veliký, stejně jako jeho žena, sestra i děti, později i někteří vyšší frančtí šlechtici. Pod Alcuinovým vedením se z Palácové školy stalo centrum vzdělání pro celé království a v podstatě i pro celou západní Evropu; začalo literární oživení. Škola vychovala mnoho vzdělaných mužů i žen. Ze spousty z nich se stali další učitelé a Alcuinovi žáci patřili mezi největší vzdělance své doby. Mnoho jeho žáků později obsadilo důležitá místa v církevním životě a ve státní správě (Arno, arcibiskup Salzburský; Eanbald, arcibiskup z Yorku…). Nejvýznamnějším Alcuinovým žákem byl teolog a pedagog Hrabanus Maurus, který pokračoval Alcuinově díle v Tours. Další žáci či vzdělanci v jeho blízkosti byli např. italský gramatik Petr Pisánký, básník a teolog Pavel Aquitánský, langobardský dějepisec Pavel Diaconus, znalec latiny a nejvýznamnější básník té doby Teodulf, biskup Orleánský, původem Vizigót, dále rádce Karla Velikého Angilbert a také Einhard, známý životopisec Karla Velikého (i Alcuina). Alcuin tak kolem sebe soustředil tehdejší intelektuální elitu a jak říká jeden kronikář, když mluví o této době: "Kdekoliv je vidět nějaká literární činnost, můžeme tu s jistotou najít Alcuinova žáka."
	Alcuin napsal spisy o gramatice, rétorice, dialektice i o astronomii, většinou kompilace, které byly dále používány jako učebnice. Jako autor byl více učitel a také kompilátor vědomostí, než originální myslitel, což nejlépe vyhovovalo potřebě tehdejší doby uchovávat vědění zděděné z minulosti. Jeho nadšení pro učení a úsilí, které věnoval praktické práci v knihovně a ve třídě, sdílelo mnoho jeho žáků a se spoustou z nich ho pojilo celoživotní přátelství; dochovala se Alcuinovy korespondence s nimi (téměř 300 dopisů).
	Palácová škola byla pouze částí vzdělávacích center, která byla založena Karlem v jeho říši. Karel Veliký vydal nařízení, aby každý úředník, ať už církevní nebo světský, uměl číst, psát a ovládal to, co je potřeba pro službu státu. Také vydal nařízení týkající se základního vzdělávání, podle kterého měl každý obyvatel říše, i nesvobodný, možnost poslat své syny studovat. Ve školním systému Karlovy říše hrála Alcuinova Palácová škola roli nejvyššího stupně vzdělání. V říši bylo také několik škol, kde se učila jen svobodná umění a školy pro obyčejné lidi v ostatních městech a vesnicích, většinou napojené na církevní zařízení (fary a biskupství). Alcuinův vliv se projevil v zákonech a nařízeních, která Karel vydal nejenom pro školství, ale i pro další oblasti života Francké říše. Jak napsal kronikář Gaskon: "Hlas je hlas Karlův, ale ruka je ruka Alcuinova…" 
Alcuin jako teolog
	Alcuin jako teolog opět spíše uchovával a kompiloval starší vědění, než aby vytvářel něco nového. Napsal devět komentářů k Písmu (například ke Genesis, k Žalmům, Šalamounově písni nebo k Apokalypse), kde využíval zejména citace z církevních otců. Svoji činnost komentoval slovy, že chce k nejdůležitějším částem Bible přidat nejlepší komentáře. Psal také pojednání o morálce, inspirované sv. Augustinem a životopisy světců.
Nejdůležitější teologickou prací Alcuina a jeho studentů ale byla revize textu Vulgáty. Oficiální římská verze Vulgaty přeložená sv. Jeronýmem byla ve Francii odmítána a díky vlivu západní církve se šířily například stará italská verze (Vetus itala) nebo i jiné latinské překlady, vykazujících od původního Jeronýmova překladu mnoho odchylek. Navíc jednota textu a výkladu v podstatě neexistovala, a tak si každý klášter nebo kostel mohl hledat vlastní výklad nebo dokonce používat různé verze téhož biblického textu. Proto se Alcuin se svými žáky snažil tento stav odstranit. Tato práce probíhala v letech 799-801, kdy Theodulf z Orleans provedl rozsáhlou revizi používaných textů a vydal přehlédnutý a upravený text Vulgaty vycházející přímo z Jeronýma, jehož text se dochoval jako Codex Memmianus.
	Ačkoliv se Alcuin a jeho žáci snažili, tato jejich práce neměla velký dosah a změny se moc neujaly. Dochovaly se čtyři bible, které z těchto úprav vznikly, ovšem ve všech jsou už patrné odchylky přepisovačů. Nicméně původní myšlenka nově reprodukovat texty sv. Jeronýma a opravit zásadní chyby, aby byl církvi dán jednotný a univerzálně platný text, který by posloužil lepšímu rozšíření křesťanského učení, byla správná.
Důležitou kapitolou Alcuinova teologického života je boj proti adoptionistům, který trval několik let. Adoptionisté vycházeli z textů Isidora Sevilského a některých církevních otců. Jejich učení hlásalo, že Kristus má dvě přirozenosti, lidskou a božskou. Podle božské přirozenosti je Kristus pravým synem Boha, dle své lidské přirozenosti je však osvojený, adoptivní syn Boží. Synovství je tedy podle nich vlastní přirozenosti, nikoliv osobě, protože adoptionisté nechtěli připustit, že někdo může být synem pravým a adoptovaným zároveň. Nemohli ale ani říci, že Krista tvoří dvě osoby, vnitřně mravně spojené, protože by se přiblížili nestoriánství. Adoptionistický názor hlásali zejména španělští biskupové Elipandus a Felix. Roku 785 na adoptionisty upozornil Hadrian I., roku 792 došlo k prvnímu sporu na synodě v Řeznu, Felix byl poslán do Říma. Nechtěl odvolat a utekl do Toleda. Roku 794 na velké synodě ve Frankfurtu bylo toto učení odsouzeno. Zde již do sporů zasáhl Alcuin. Napsal Sedm knih proti Felixovi, Čtyři knihy proti Elipandovi, několik menších spisů o Svaté trojici a nejdůležitější dílo, spis Libellus de Sancta Trinitate. Roku 799 se konala šestidenní disputace Alcuina s Felixem, po které Felix uznal omyl, vnitřně se však se svojí porážkou nesmířil. Karel ho později přesídlil do Lyonu, kde žil pod dohledem zdejšího arcibiskupa a zemřel okolo roku 816. Spřátelil se ale s Alcuinem a navštěvoval ho v Tours. Elipandus zůstával v Toledu, sice také odvolal, nicméně není jisté, zda své odvolání dodržel. Zemřel roku 810. Po jejich smrti hnutí zaniklo, tím spíše, že již roku 800 poslal Karel do míst, kde oba tito biskupové působili, několik misionářů.
Alcuin jako liturgista 
	Alcuin se podílel také na liturgické reformě, o kterou se snažil Karel Veliký. Při jeho nástupu převažoval ve Francké říši církevní obřad podle galské liturgie, navíc ovlivněné místními zvyky a tradicemi, často ještě původem pohanskými, což spolu s již zmíněnými problémy s textem Bible zvětšovalo nejednotnost církve. Proto bylo Karlovým cílem nahradit franckou liturgii římskou. Alcuinovy vědomosti, jeho silné ovlivnění římskou církví, ale zejména jeho pověst ho přímo předurčovaly ke změně. Navíc se mohl zaštítit královskou mocí, která ho podpořila silou a nařízeními. 
	První Alcuinovou liturgickou prací byla sbírka kázání v latině. Další byla sbírka nedělních kázání a kázání pro svátky. Tato kázání vykládala důležité části bible podle vzorů z Říma. Největší vliv na liturgickou reformu měl jeho misál, který zkompiloval zejména z gregoriánských vzorů a který byl Karlem předepsán jako oficiální kniha francké církve. Tento misál se pro své kvality brzy rozšířil do celé Evropy a přinesl jednotu do liturgie prakticky celé západní církvi. Alcuin psal i jiné liturgické spisy, např. o žalmech nebo zpěvníky.
Použité materiály:
	Katolická encyklopedie (www.newadvent.org)
	Encyklopedie Britanica (www.britanica.com)
	Ottův slovník naučný
	Filosofický slovník, Olomouc 1998
	Sokolov, V.V.: Středověká filosofie, Praha 1986
	Šusta, Josef a kol: Základy středověku, Melantrich 1937
	Einhard: Vita Caroli Magni (Karlův životopis, text získán na internetu)
Pyrenejský poloostrov
	409 - odchází římské legie, po jejich odchodu na toto území přicházejí Vandalové a Svébové.
	Roku 420 vzniká říše Vandalů, Vandalové jsou vytlačeni Vizigóty (ti od 415 v Galii, z Toulouse je vytlačil francký Chlodvík), r. 507 - vzniká druhá vizigótská říše, Kastilie, Vandalové odchází do Afriky, 535 zničeni Belisariem.
	Říše Vizigótů v Hispánii (507-711) - hl. město Toledo. Od poloviny 6. století je jih poloostrova pod vlivem Byzance (Córdoba a okolí). 587 konverze od ariánství ke katolicismu. Biskup Isidor Sevillský (599-633) - teolog a učenec, autor Etymologií (jakási encyklopedie, vedle bible nejčtenější kniha středověku), jeden z kořenů evropské středověké vzdělanosti. 649 - lex Visigothorum (zákoník kodifikující kmenové právo), společné pro Vizigóty a Římany, obě národnosti splynuly. Šlechta bohatne, boje o moc, proto snadná kořist pro Araby.
	Chalífát córdobský (711-1031). Roku 711 dochází k vpádu Arabů vedených vojevůdcem Taríkem (podle něj byl nazván Gibraltar = džebel el Tarik), porazil posledního vizigótského krále Rodericha, bitva se podle španělské tradice odehrála Tarifem a Jerezem, podle novodobých výzkumů u Laguny de la Janda; Roderich padl, Vizigóti zřejmě prohráli kvůli zradě části vojska. Arabský postup zastaven až Karlem Martellem r. 732 v bitvě u Tours a Poatiers. Hispánie nejzápadnější provincií umájjovské arabské říše.
	V Arabské říši dojde r. 750 k výměně vládnoucí dynastie, Umájjovci vyvražděni, nastupují Abbásovci, říše se postupně rozpadá. Roku 755 uprchl do Hispánie Abdarrahmán I., poslední člen vyvražděné rodiny Umajjovců a založil umájjovský emirát, na Bagdádu nezávislý, s hlavním městem Córdobou (r. 929 změněn na chalífát).
	Rozkvět říše a vzdělanosti, náboženská i etnická tolerance (žijí zde Arabové, Berbeři, Židé, Románi, Vizigóti…); arabské vojsko bylo složeno z mameluků - propuštěných islamizovaných nehispánského původu (Arabové je souhrnně nazývali Slovany).
	778/9 - Karel Veliký obléhá Zaragozu, na zpáteční cestě přepaden jeho zadní voj křesťanskými Basky v Roncesvallském průsmyku, padl hrdinný Rolland (staré francké písně - Píseň o Rollandovi); na severu Španělska ustanovena Španělská marka (náboženské spory s adoptionisty), později vzniká křesťanské království Asturie - Alfons III. (866-910).
	Na počátku 9. století byly v Galicii nalezeny ostatky sv. Jakuba (místo nazváno Santiago de Compostella - významné poutní místo Evropy, srovnatelné jen s Římem či Jeruzalémem).
	Abdarrahmán III. (912-961) - získal Toledo, zlatý věk Hispánie, obrovská knihovna v Córdobě, vysoké školy; vojsko z mameluků (slovanských otroků).
	Hakam II. (961-976) - kulturní vrchol córdobské říše, učenci na univerzitách, vysoká gramotnost.
	Místo nezletilého Hišáma II. vládne Almanzor, 1002 je křesťany poražen a zabit. 1031 se trůnu vzdává poslední Umájjovec Hišám III, córdobský chalífát se rozpadl.
	V 11. století tedy padla slavná říše córdobská pod náporem afrických kmenů, ale i ty byly záhy na ústupu před rozvíjejícími se křesťanskými státy vzniklými na severu poloostrova: v Z Asturii království Leon, ve východní království Kastilie (933-1492), karálovství Navarra a království Aragonie (1000-1516), u pobřeží Středozemního moře hrabství Katalánie (Barcelona, z bývalé španělské marky).
	Sancho III. Veliký (1000-1035) - král navarský, slučuje Navaru s Aragonií a vládne i Kastilii a Leonu.
	Reconquista - vznik křesťanských španělských království a vytlačování Arabů na jih; Alfons VI. dobyl roku 1085 Toledo - založil říši a prohlásil se císařem. Za reconquisty obrovský nárůst držav a moci šlechty + města.
	Arabové se drží jen na jihu - panství Almorávidů a Almohadů (1086-1223) - arabské sekty z Afriky povolané proti křesťanům, v bojích padl i španělský hrdina Rodrigo Díaz de Bivar (Cid, zemř. 1099) - píseň o Cidovi. Almohadi porazili Almorávity (1149), sjednocují muslimská království v jeden celek, zprvu křesťany poráží (1196 na Kalatravských polích), pak ale vítězí spojené síly křesťanů (1212 u Tolosy), emíři se osamostatňují, Arabové už jen ustupují. Arabský kmen Merinitů říši Almohadů vyvrátil, granadský emír se zavázal Kastilii k poplatku (tento zbytek maurského panství se udržel až do 1492).
	Překážkou křesťanské reconquisty bylo, že se na území Pyrenejského poloostrova nevytvořil jednotný státní celek a jednotlivé křesťanské státy se spojují i s Araby.
	Největším španělským státem byla Kastilie, leonský princ Ferdinand III. Svatý (1217-1252) spojil 1230 obě země, dobyl Córdobu, Sevillu a jiná města a rozšířil své panství na jih až k moři. Zavázal si Granadu k poplatku.
	Ve státech roste moc šlechty a církve, stavovská zastupitelstva omezující moc panovníka - tzv. kortesy; rozvoj obchodu.
	V Kastilii poté vládne Alfons X. Moudrý (1252-1284) - zeť Fridricha II. Štaufského - odtud nárok na římský císařský titul, který měl od r. 1257. Alfons X. proslul jako zákonodárce a podporovatel věd a umění; překlady; náboženská tolerance. Založil univerzitu v Salamance. Vedl velmi nákladný dvůr.
	Aragon prodal část svého území Francii, Petr III. Aragonský získal 1282 po "sicilských nešporách" Sicílii, ale musel o ni bojovat s Karlem z Anjou.
	Ve 14. a 15. století existují velké státy - Kastilie, Aragonie, Porugalsko a Navara - bojují mezi sebou, také vnitřní boje a pokračující reconquista; rozvíjející se obchod však hospodářsky jednotlivá území spojuje - předpoklad pro sjednocení - r. 1469 se Isabela Kastilská (1474-1504) provdala za Ferdinanda III. Katolického z Aragonie (1479-1516) - spojení, podnět k vytvoření španělského království.
	1462-1472 - obrovské povstání katalánských rolníků zachvátilo velkou část Pyrenejského poloostrova - chtěli snížení povinností.
	1480 - za pomoci měst a církve získal král rozsáhlé majetky, čímž omezil moc šlechty, také založena inkvizice - nucené pokřtění židů a muslimů v 90. letech - vznik absolutistického státu.
Portugalsko (1000-1521):
	- patřilo Maurům, kol. r. 1000 sever obsazen Kastilií a křesťanské panství se šířilo na jih. Alfons I. Dobyvatel (1128-1185) - portugalský hrdina, přijal titul krále portugalského, 1139 zvítězil nad Maury, definitivní nezávislost Portugalska, 1143 uznáni králové burgundského původu papežem.
	Za vlády Alfonse III. Restauradora (1245-1279) Portugalsko dosáhlo svých dnešních hranic, zvelebitel země, 1261 cortesy si prosadily, že král nesmí vypsat daně bez jejich svolení. Král zemřel v papežské klatbě, zradil ho vlastní syn.
	Dioniz (1279-1325, syn) - se věnoval povznesení rolnictví a plavby; 1309 učinil narovnání s církví (omezil její moc), založena univerzita.
	Alfons IV. Smělý (1325-1357) - krutý vládce, 1340 spolu s kastilským králem Alfonsem XI. zvítězil nad marockým emírem.
	Jan I. Veliký (1385-1433) - boje proti kastilskému králi Janu I., výboje v Africe, námořní plavby
Arabská říše
	Na počátku 7. století žili beduíni (= synové pouště) ještě v rodovém zřízení, které se postupně začalo rozpadat. Zabývali se většinou chovem dobytka (ovce, kozy, velbloudi).
	Přes Arábii vedla obchodní cesta Hidžáz spojující středomoří s Indií a Čínou. Na této cestě leželo významné obchodní středisko Mekka, v níž žila rodová aristokracie Kurajšovci.
	V Mekce stála svatyně, v níž byla zazděna Kaaba - černý meteorit - posvátný kámen. Arabové původně věřili v přírodní bohy. Sjednotit arabské kmeny se podařilo pomocí nového náboženství islámu, jehož zakladatelem byl Mohamed / tj. Muhamed / (570 - 632); oženil se s bohatou vdovou a okolo roku 610 začal hlásat novou víru. Muslimové věřili v jednoho boha - Alláha, který řídí osudy všech lidí. Považovali za povinnost šířit novou víru bojem. Posvátnou knihou islámu se stal Korán. Odchodu Mohameda z Mekky do Medíny se říká Hidžra - 622; od tohoto roku počítáme muslimský letopočet.
Mohamedovi nástupci - chalífové:
	Abú Bakr
	Omar (634 - 644) - je považován za zakladatele raně feudálního arabského státu.
	Původním sídelním městem chalífů byl Damašek, později Bagdád. V Arabské říši byla vytvořena silná disciplinovaná armáda, měla dokonalou organizaci, vynikající bojovou morálku a rovněž se vyznačovala fanatismem.
	Arabské výboje: Do poloviny 7. století dobyli Arabové Egypt, Sýrii, Irák, Persii, severní Afriku, část Indie, nakrátko Sicílii a jižní Itálii a na dlouhou dobu Pyrenejský poloostrov.
	Abbásovci - dynastie arabských chalífů vládnoucí v Bagdádu v letech 750-1258, později v Egyptě (1261-1517); původ odvozovali od Mohamedova strýce Abbáse (†653). Říše Abbásovců sahala od Alžírska k Indii, od 10. století postupný rozpad, vznik samostatných dynastií, definitivní konec přinesl vpád Mongolů (1258). Obnovení chalífátu v Egyptě čistě formální.
Hans Kaufmann: Maurové a Evropa
	Arabové přicházejí na Iberský poloostrov v 8. století. Rozhodující bitva se udála roku 711 , kdy arabsko – berberský výsadkový oddíl porazil vizigótské vojsko. V této jedné jediné bitvě u Laguny de la Janda (podle nynějšího bádání) či mezi Terifou a Jerez de la Frontera (tradiční určení), kterou Arabové při obsazování poloostrova svedli a jež je dodnes opředena velkým množstvím legend a otazníků (zřejmě došlo ke zradě ve vizigótském vojsku), byl zabit i král Vizigótů Roderich. To byl patrně také jeden z důvodů, kromě politické a sociální slabosti celého státu, proč Arabové nenarazili na žádný větší odpor při dalším postupu. Ten zastavil až Karel Martell r. 732 v bitvě u Poatiers ve Francii.
	Novým dobyvatelům pomáhala nejen vratkost stávajícího státu, ale také Židé, kteří se v hojném počtu stěhovali do Španělska už po několik století, zejména po zničení Jeruzaléma v roce 70 po Kr. V 8. století se tedy Španělsko stalo nejzápadnější provincií arabské říše. V této říši proběhl v roce 749 převrat, ve vládě vystřídala vládnoucí dynastii Umajjovců jiná (jí příbuzná) dynastie Abbásovců. Velké byly kulturní a politické důsledky této změny. Novým hlavním městem se místo stávajícího Damašku stal nově založený Bagdád (762), čímž došlo k posílení perského elementu, přestože arabština zůstala jazykem vědy i poezie. Díky těmto událostem se stal z provincie Španělsko nezávislý stát (poslední Umájjovský emirát).
	Od roku 756 do roku 788 vládl ve Španělsku Abdarrahmán I. Byl to umájjovský princ, kterému se podařilo uprchnout po převratu z centra říše, vyhrál boj o Cordobu a stal se tam emírem. Během své vlády musel neustále bojovat s bouřícími se arabskými guvernéry. V roce 788 proti němu podnikl tažení také Karel Veliký, jeho cílem bylo město Zaragoza – důležité centrum severního Španělska. Nemohl je dobýt a zprávy jej donutily obléhání ukončit. Pak následovaly Rencesvalles, velká porážka v Pyrenejích – literárním svědectvím tohoto nešťastného tažení Karla Velikého je píseň o Rolandovi. Důležité ale je, že útočníky nebyli Arabové, ale s nimi spojení křesťanští Baskové. Karlova Španělská marka zanikla koncem devadesátých let. Abdarrahmán nebyl jen válečníkem, měl také organizační talent, díky kterému položil základy stability arabsko-španělského státu. Úspěšné řízení státu se nejzřetelněji projevilo v rostoucím blahobytu, který byl nejdříve patrný v hlavním městě. V roce 785 nařídil Abdarrahmán stavbu nové, větší mešity v Cordobě – dodnes obdivované Mezquity a mnoha dalších staveb. 
	Nebližší tři nástupci Abdarrahmána I. byli silnými panovníky, ale další se museli snažit především o to, aby udrželi v zemi klid před neustálými povstáními. Roku 912 nastoupil na trůn ještě ani na dvacetiletý Abdarrahmán III. Podařilo se mu zklidnit vnitřní napětí v zemi a získat Bobastro, skalní tvrz nedaleko Granady, Badajoz a také Toledo. Tato vítězství znamenala, že získal nadvládu nad celou muslimskou částí poloostrova. Vytvořil pevný, centralizovaný stát a po čase také přerušil všechny vztahy vůči stále ještě formálně existující svrchovanosti bagdádských chalífů a v roce 929 se slavnostně vyhlásil chalífou a knížetem všech věřících. V jeho říši tak žily vedle sebe rozličné skupiny obyvatel v míru a s vědomím, že jsou příslušníky jednoho státu, i když se lišili náboženstvím – muslimové, židé, křesťané – nebo etnickým původem – Arabové, Berbeři, Iberové, Gótové, Římané (Románi). A tento stát se také stal nejbohatším v tehdejším známém světě. Za své bohatství vděčil chalífát především podpoře řemesel a velkému rozvoji zemědělství. Byly zavedeny četné nové užitkové plodiny a vybudován vzorný systém zavodňování. 
	V poslední době někteří historikové hovoří dokonce o "arabské zemědělské" nebo "zelené" revoluci, aby tak vyjádřili převratný charakter změn. Arabové přinesli například rýži, cukrovou třtinu, bavlnu, citron, pomeranč, grapefruit, šafrán, špenát, mrkev, vojtěšku, květák, chřest, višeň, různé druhy melounů a mnoho dalších plodin, vedle nich také velké množství různých druhů květin. Obnovili také rozsáhlý systém zavodňování a přinesli mnoho nových, výkonných technik. Výnosy zemědělství byly tak vysoké, že nejen dokázaly pokrýt spotřebu státu, ale byly vyváženy i do severních částí poloostrova a jiných islámských zemí. A tak jako se věnovali rozvoji zemědělství, věnovali se Arabové také agronomii. Agronomická díla jejich autorů jsou vlastně jakýmisi encyklopediemi venkovské ekonomie, kdy je zemědělství věnován největší prostor. 
	Ale vraťme se zpátky k Abdarrahmánovi III. Jeho věhlas totiž značně přesáhl hranice jeho říše, a tak i oba císaři křesťanského světa vyhledávali jeho přátelství. Od posla Oty Velikého do Cordoby, mnicha Jana z Goertze, pochází nanejvýš živý popis tamního života i chalífova dvora. A kontakty navázané za Abdarrahmána III. s Byzancí posloužily později jeho synu al-Hakamovi II., když o pár let později požádal Nikefora Fokase o řemeslníky a umělce pro výzdobu Mezquity a také tuto pomoc obdržel s neobyčejnou velkorysostí. 
	Al-Hakam II. byl vzorným synem svého otce, ale brzy po jeho smrti se prodral na místo skutečného vládce emír al-Mansúr (vládl do roku 1002) = Almanzor. Jeho obratnou vládou však končí jednota cordobského chalífátu. Brzy po jeho smrti dochází k plenění měst a povstáním. Stát se rozpadá na jednotlivá království, do jejichž čela se dostávají vojenští vůdcové. Toto rozdělení ale nutně neznamená úpadek, králové malých států se snaží o lesk stejně nádherný, jakým se honosil celý chalífát – významné královské dvory: Sevilla, Badajoz, Zaragoza, Granada. Ale rozdělené Španělsko bylo slabé, a tak se ocitá pod nadvládou marockých Almorávidů (al-Murábitún) a později Almohadů (al-Muwahhidún) také z Maroka – 12. století. Almohadské období nám zanechalo nádhernou architekturu, ale díky náboženskému puritánství odešlo ze země mnoho arabských vědců. Po smrti posledního panovníka r. 1199 byla brzy zlomena moc berberských dynastií ve Španělsku a to definitivně roku 1212 porážkou muslimů v bitvě u Las Navas de Tolosa. Granada sice prožívala rozkvět ještě po dalších 250 let, ale islám stejně musel pomalu ustupovat a maurský stát už se nikdy nestal pro španělské křesťanské státy nebezpečným.
	Centrem cordobského chalífátu bylo město Cordoba, toto centrum dosáhlo obrovské popularity ve světě a stalo se významným místem pro rozvoj vědy a kultury. Největší podporu vědě věnoval al-Hakam (961 – 975). Již o 150 let dříve se podařilo "Domu moudrosti" v Bagdádu učinit všechno tehdejší vědění přístupné v arabštině. A toto vědění bylo postupně známé také ve Španělsku bez jakékoli jazykové bariéry. A sám chalífa al-Hakam II. byl nejen sběratelem knih, ale sám k nim psal životopisné poznámky o autorech. Přál vědě a filosofii a do Cordoby se začali shromažďovat vědci - tito měli dalekosáhlý vliv především v astronomii a matematice a také v lékařství. Chci zmínit alespoň některé z nich:
	Abu l-Kasim Maslama ibn Ahmad al-Madžrítí, zemřel roku 1007, byl především matematikem a astronomem, důležité je jeho dílo o používání astrolábů. Astroláby jsou měřící přístroje sloužící k časovému nebo místnímu určení, měly průměr 8 – 30 cm a podle toho byly také různě přesné. Maslama vydal také al-Chwárizmího astronomické tabulky s podstatnými opravami.
	Abu l-Kásim az Zahráwí byl původem z Madíny az-Zahrá a byl dvorním lékařem chalífy al-Hakama II. a zemřel v roce 1013. Je pokládán za největšího arabského chirurga a na evropském západě se dožil pod latinizovaným jménem Abulcasis ještě větší slávy než ve své rodné zemi. Této slávy dosáhl díky své lékařské encyklopedii, která byla později přeložena do latiny Gerardem z Cremony. 
	Abu l-Kásim Sá´id al-Kurtúbí byl historikem, narodil se roku 1029 v Cordobě a zemřel roku 1079 v Toledu. Zachovala se jeho kniha obsahující údaje o dějinách věd u různých národů, avšak jeho významná díla a všeobecných dějinách a dějinách astronomie jsou dnes ztracena.
	Abu Ibrahim ibn Jahjá an-Nakkáš az-Zarkalí = Arzachel se narodil ve stejném roce i ve stejném místě jako al-Kurtúbí a zemřel také v Toledu roku 1087 a byl astronomem, proslulé jsou jeho "Toledské tabulky", které ve své pozdější rozšířené a latinizované formě získaly pod názvem "Alfonsovy tabulky" trvalý vliv v Evropě.
Abu Muhammad Alí ibn Hazm al-Andalusí al-Kurtúbí (944 – 1064) napsal údajně 400 knih, byl nejen filosofem, ale také básníkem.
	Význam Cordoby jako hlavního města po zániku chalífátu poklesl. Přesto bylo i dvanácté století pro vědu přímo zlatým věkem. Avšak po převzetí moci v Andalusii Almorávidy v roce 1075 a pak Almohady v roce 1148 se řada vědců kvůli náboženské ortodoxii vystěhovala z obsazeného území jinam, zejména do Toleda. Pro další vývoj vědy byli důležití ještě další tři vědci, dva astronomové Abu Muhammad Džábir ibn Aflá a Abu Ishák al-Bitrúdží a lékař jménem Abu Marwán Abdalmalik ibn Zuhr. 
	Lékař Ibn Zuhr (Avenzoar) se zabýval výhradně lékařstvím a své moderní pojetí lékařské vědy uložil do tří knih: o vyrovnání mezi duší a těly, o terapeutice a dietě, potravinách. Současníkem tohoto lékaře byl také zeměpisec a kartograf al-Idrísí (1099-1166). Narodil se sice v Ceutě, ale své mládí prožil v Cordobě. Za vlády almorávidské dynastie odešel do Palerma na Sicílii k vědychtivému králi Rogeru II. Tento panovník jmenoval al-Idrísího do čela komise, jež měla shromáždit všechny zprávy o světadílech. Vzniklo velké kartografické dílo se 70 mapami a vysvětlivkami a také světová mapa vyrytá do stříbrné desky.
	A ještě něco, čím ovlivnila Cordoba Evropu, a sice básnění v rýmech, pěstované zde jako původně arabské. I v Evropě se prosadilo básnictví nikoliv rytmické, vlastní řecko-římské antice, nýbrž básnictví rýmované. Cordoba byla tedy po 200 let, od 10. do 12. století místem pěstování věd, jakému se v tehdejší Evropě nemohlo žádné jiné místo vyrovnat. Návštěvníky čekalo v Cordobě ledacos udivujícího, co nebylo nikde jinde v Evropě k vidění. Všude ve městě existovaly dlážděné ulice a pouliční osvětlení, byly zde veřejné lázně, nemocnice, veřejné knihovny a množství škol.
	Vedle již zmíněných jmen se ke Cordobě váží ještě další dvě, která jsou v Evropě dobře známá. Prvním z nich je Averroes - tak je znám v Evropě Abu l-Walíd ibn Rušd, jenž se narodil v roce 1126 v Cordobě. Studoval práva a lékařství - vydal také lékařskou encyklopedii, u nás je však znám především jako filosof, který pro Evropu znovu objevil Aristotela. Jeho hlavní snahou bylo nalézt vyrovnání mezi rozumem a vírou, stejně jako se o to snažili i jeho předchůdci v islámské filosofii.
	Druhým známým filosofem byl Moše ben Majmon, zvaný arabsky Músá ibn Majmún a v Evropě známý jako Maimonides. Narodil se roku 1135 v Cordobě, ze které jeho rodina odešla již roku 1148, kdy zabrali město Almohadé a ve své náboženské nesnášenlivosti postavili tamní Židy před volbu křest nebo vystěhování. Po dalších dvanácti letech opustila rodina Španělsko a uchýlila se do Maroka do Fezu, i odtud však musela rodina uprchnout - nejprve do Palestiny a nakonec do Fustátu (Káhira), kde se v roce 1165 Maimonides usadil jako lékař. Zabýval se také filosofií, lékařstvím, matematikou a astronomií. Pro Židy má velký význam také jako teolog, stejně jako Ibn Rušd se zabýval Aristotelem a snažil se smířit náboženství svěděním, přičemž náboženství stálo u něj vždy v popředí. Jeho díla se šířila do Evropy přes Palermo, kde byla díla na popud císaře Bedřicha II. přeložena do latiny Michaelem Scotem. A díla Ibn Rušda zase putovala především přes Paříž. 
	V roce 1085 se Alfonso VI., král Leonu a Kastilie, zmocnil Toleda. Tato skutečnost byla pro muslimy velmi nepříjemná, neboť ztráta linie na Taju byla pociťována jako počátek konce muslimské vlády ve Španělsku. Přestože další válečná tažení Alfonse VI. nebyla již úspěšná, podařilo se mu udržet a upevnit své panství. Jeho význam však nespočívá ani tak v dobytí Toleda jako v toleranci vůči oběma druhým náboženstvím, islámu a židovství. Od tohoto panovníka po dalších 200 let tato tolerance pokračuje a zajišťuje Toledu jedinečné postavení v Evropě, panovníky oné doby byli: Alfonso VI., Alfonso VII., Alfonso VIII., Ferdinand III. Svatý a Alfons X. Moudrý. Evropa jim vděčí nesmírně mnoho za to, že mohla navázat na stav vědění v oné době, vědění jak antického světa, tak i islámského kulturního okruhu.
	Toledo se v těch letech stalo útočištěm mnoha muslimů a židů, kteří opouštěli Cordobu kvůli Almorávidům. Pro židy se dokonce Toledo stalo jakýmsi "náhradním Jeruzalémem". A protože Alfons VI. i jeho nástupci ponechali všem třem náboženstvím stejná práva, mohla se za jeho vlády (1126 – 1157) rozvinout ona významná filologická činnost tzv. toledských překladatelských škol.
	Ve své první fázi se o tuto filologickou činnost zasloužili hlavně tři muži: Raimundo, arcibiskup toledský (1125 – 1151) a kastilský kancléř, který byl iniciátorem a mocným ochráncem celého podnikání. Dále kanovník a filosof Domingo Gonsalvo a konečně pokřtěný žid Juan de Sevilla, který se věnoval zvláště matematickým vědám. A proč měla překladatelská činnost v Toledu pro Evropu tak velký význam? Zdrojem vědění mohlo být dědictví antického období, ale Evropa je skoro neznala, neboť díla antiky byla z velké části zničena, ba dokonce zničena úmyslně. A navíc se zájmy Evropy točily dlouhou dobu pouze kolem "spásy duše". 
	Antická díla nám z převážné většiny zachovala arabská říše, kde byla tato díla přeložena do arabštiny. Galenos, Aristoteles, Euklides, Archimédes a Ptolemaios se tedy do Toleda dostali v arabštině a byli znovu přeloženi do latiny. Vedle klasiků se rozvíjely vědy v islámském kulturním okruhu a díky činnosti mnoha autorů, kteří psali v arabštině se arabština stala jazykem vědy. Pro Evropu to však znamenalo, že jí (kromě několika vzdělanců) nejvýznamnější pokroky ve filosofii, matematice, astronomii, lékařství a chemii zůstaly prakticky nepřístupné.
	Domingo Gonsalvo a Juan de Sevilla začali společně pracovat na překladech filosofů z východní části islámského světa, mezi prvními byli: al-Farábí (Alpharabius) z Turkestánu, Ibn Síná (Avicenna) z Buchary a al-Ghazzalí (Algazel) z Churasanu. První dva myslitelé učinili v arabském světě známým Aristotela a ten třetí byl jejich oponentem. Ale překladů se účastnili nejen místní překladatelé, do Toleda přicházeli významní pomocníci z celého světa. A tak sem přišli z Anglie, Německa a Itálie Robert z Chesteru, Hermannus Dalmata a zejména Gerard z Cremony, později Michael Scot a Hermannus Alemannus. Při překladech se často postupovalo tak, že jeden z překladatelů četl arabské dílo kastilsky a druhý je překládal z kastilštiny do latiny a zapisoval.
	O toledských překladatelských školách se hovoří v plurálu, za zakladatele další školy může být považován král Alfons X. Moudrý, který podporoval především překlady do kastilštiny s cílem zpřístupnit nové vědění širokému okruhu ve své zemi. Latinský překlad byl pořízen jako druhý krok. Sám Alfonso X. sepsal dějiny své země Cronica General de Espaňa, působil také v mineralogii a sepsal také knihu o šachu, pozornost věnoval i matematice a astronomii. 
	Spolu se smrtí Alfonse skončila v Toledu i náboženská tolerance, svoboda ducha i nadšení pro vědecký pokrok, protože na počátku 14. století získaly ve Španělsku převahu křižácké ideje a velmocenská politika. Postavení muslimů i židů se na Iberském poloostrově neustále zhoršovalo, nakonec byl vydán v roce 1478 dekret o inkvizici, v roce 1492 dekret o vyhnání Židů a v roce 1495 o vyhnání Maurů. 
	Všechno, co bylo usilovnou překladatelskou činností škol v Toledu vyprodukováno, začalo působit v Evropě především v oblasti filosofie, zde ovlivnili křesťanskou teologii zejména Ibn Rušd a Maimonides. Oběma ležel na srdci, jak je již psáno výše, jako nejdůležitější úkol předložit co nejsprávnější výklad Aristotela. Uveřejnění překladů a komentářů vyvolalo však něco velmi pozoruhodného, křesťanská Evropa se v dalších stoletích zabývala skoro výhradně Aristotelem.
	Ve filosofii nalezl odkaz z Iberského poloostrova ihned duchy připravené ji přijmout, přírodní vědy potřebovaly celá staletí, než mohly šířeji působit. Trvalo to dvě až tři století, než začalo símě arabské vědecké činnosti nést na vysokých školách své první plody. Je to o to pozoruhodnější, že již žili lidé, kteří učinili významné pokroky ve vědě. Vedle geniálního Leonarda Fibonacciho z Pisy působila řada velmi významných matematických myslitelů. A je jistě zajímavé, že to byla Anglie, tehdy jen málo rozvinutá země, která vydala tři vynikající přírodovědce, učence, kteří si pilně osvojili výsledky z Toleda a neobyčejně vlivně zapůsobili až do našich dnů.
	Kdo byli tito učenci? Robert Grosseteste, zvaný též Robert z Lincolnu (1175-1253). Byl bezesporu prvním, kdo zdůraznil matematiku a experiment jako základy přírodních věd. A měl také vynikajícího žáka, byl jím Roger Bacon (asi 1214 - po 1292). Ten se proslavil svojí encyklopedií přírodních věd, avšak psal také o optice a také v ní experimentoval. Třetím z významných Angličanů byl Robert Bradwardine (1290 – 1349), byl matematikem a fyzikem.
	Po nich pak následovali další známí vědci. Přejímání arabského odkazu probíhalo tedy v Evropě velmi pomalu, možná proto, že evropští myslitelé převzali jako největší autoritu Aristotela, byl interpretován, ale málokdo pochopil, že vědy vyžadují neustálý růst a že i po Aristotelovi vzniklo nové vědění.
	Dvě města, Cordoba a Toledo, byla v době, kterou jsme si zvykli označovat jako temnou, centrem vědy, umění a duchovní svobody. Nelze současně zapomínat, že i jiná menší hlavní města, a to jak v muslimské tak i v křesťanské části země, byla mnohdy stejně významnými kulturními centry, vždyť například Granada vytvořila dokonce vůbec to nejkrásnější v architektuře španělského středověku. Nicméně nejvýznamnější a daleko do budoucnosti dosahující působení vyšlo právě z obou velkých residencí. Tato města se tak stala na jedno až dvě století vědeckými středisky Evropy. Z nich vyšlo tehdy nové oživení filosofie a rozlil se odtud proud přírodovědeckých vědomostí do ostatní Evropy.
		Arabská kultura navazovala na kulturu římskou a ovlivnila kulturu křesťanské Evropy. Arabské číslice převzali z indické desetinné soustavy. Vytvořili algebru, sestavili katalog hvězd, rozšířili znalost kompasu, zlepšili péči o nemocné, rozvíjeli básnictví a prózu, vyráběli damašek, brokát a mušelín. Arabský sloh vznikl sloučením arabských a byzantských prvků. V arabském slohu využívány arabesky - byly to rostlinné motivy proplétané geometrickými vzory. Mešity - původně měly čtvercové nebo obdélníkové nádvoří obehnané sloupořadím, na něž navazoval modlitební sál.
Avicenna a jeho filosofie
(Abú Alí Husajn ibn Abdalláh ibn Hasan ibn Alí ibn Síná al Buchárí)
/seminární práce z dějin filosofie/
Avicennův život
	Avicenna byl perský lékař a filosof. Narodil se roku 980 v Buchaře v Persii. Jeho otec Abdalláh byl pod vlivem sekty ismailitů, čili měl kritický vztah k ortodoxnímu islámu a investoval mnoho prostředků, aby svým dětem zajistil nejlepší možné vzdělání. Avicenna byl velmi nadaný, v deseti letech znal korán zpaměti, naučil se stylistiku a gramatiku arabštiny a měl základy matematiky. Poté mu jeho otec místo muslimské duchovní školy platil soukromé učitele. 
	V sedmnácti se Avicenna setkává z filosofií. Jak píše ve svých životopisech, Aristotelovu Metafyziku přečetl čtyřicetkrát a dokud nesehnal komentář od Al-Farábího, tak ji nepochopil. Mezitím se živil jako lékař. Díky svým úspěchům, když vyléčil bucharského emíra, získal přístup do jeho knihovny, kde pokračoval ve studiu. Bohužel, po třech letech emír umírá a jeho dynastie je svrhnuta. Během nepokojů dochází k obsazení Buchary. Avicenna nějaký čas zastává úřad svého otce, ale roku 1004 Bucharu opouští.
	Od té doby až do roku 1023 Avicenna tráví čas na cestách po Persii, kde ho provází pověst skvělého lékaře, filosofa a právníka. Prostředí je k němu někdy tolerantní, někdy se Avicenna dostává do střetu s náboženskými fanatiky či vládcovými úředníky. Během těchto cest sepisuje své dílo, které dokončuje na dvoře isfahánského emíra Alá ad-Daula, který ho dokonce jmenoval vezírem. Až na několik drobných neshod strávil Avicenna na jeho dvoře zbytek života.
	Avicenna umírá roku 1037 se slovy: "Umíráme a odnášíme si sebou jediné: vědomí, že jsme nic nepoznali."
Avicennovo dílo a dělení věd
	Přesný celkový počet Avicennových spisů není znám, odhady se pohybují od něco méně než sto až po více než čtyři sta. Zdá se, že nejpravděpodobnější počet spisů je kolem 160, z nichž jsou mnohé několikadílné.
	Nejvýznamnější Avicennova filosofická díla jsou Kitáb aš-šífá (Kniha uzdravení duše), její zkrácená verze Kitáb an-nadžát (Kniha zachránění), Kitáb al-išarát va't-tanbíhát (Kniha poučení a připomínek), Risála fi'l-hudúd (Kniha definic) a persky psaný výtah z Knihy zachránění Dánniš námaji Alá'í (Kniha moudrosti). Bohužel se nedochovala Al-hikma al-mašrikíja (Východní moudrost), ve které Avicenna kriticky vystupuje proti Aristotelovi. Z medicínských děl je nejvýznamnější Al-kánún fi't tibb (Kánon lékařství), rozsáhlá encyklopedie shrnující medicínské poznatky známé do té doby, která až do 17. století sloužila jako učebnice i na evropských univerzitách. Avicenna se zabýval i poezií, v některých dílech řešil filosofická témata (např. Kasída o duši).
	Ale zpět k práci filosofické. Avicenna je zaujat více komplexními problémy než konkrétními jevy. Jeho filosofie je souhrnem všeho vědění a všech věd, je světovým názorem a přetváří člověka nejen rozumově, ale i mravně.
	Jednotný systém vědění rozděluje v Knize uzdravení duše na tři základní části: nejvyšší věda - metafyzika, nauka o podstatě světa a jevů v jejich nejobecnějších rysech, druhá je fyzika, nauka o jevech souvisejících s hmotným světem (přírodověda) a poslední je logika, nauka o poznání. Na přechodu mezi logikou a fyzikou se nachází matematika.  filosofii si lze osvojit ve třech etapách, začíná se logikou a končí metafyzikou.
	Vědy obecně děli Avicenna na dva oddíly - vědy teoretické a praktické. Základem teoretických věd je metafyzika (obsahuje i teologii), fyzika a matematika. Fyzika obsahuje chemii, meteorologii, mineralogii, botaniku, zoologii a psychologii. Matematika obsahuje aritmetiku, geometrii, astronomii a hudbu. Teoretické vědy se dělí na čisté (teoretické) a užité. Jen metafyzika nemá užitou část. Ve fyzice jsou užité vědy medicína, kosmetika, astrologie a alchymie (tyto dvě jsou podle Avicenny pavědy a nemá smysl se jimi zabývat), v matematice je to geodézie, mechanika, hydraulika a optika. Fyzika jakožto věda o hmotném světě nemůže existovat mimo hmotu a užité matematické disciplíny také nejsou možné mimo hmotu.
	Praktické vědy se zabývají převážně existencí a projevy člověka - etika, městská správa, ekonomika (správa hospodářství), sociologie a vojenství.
	Důležité je praktické ověřování teoretických poznatků a jejich další uplatňování. Základem metodologie je kauzalita - pravda je jen odhalení podstaty nějakého jevu, projevu, události či faktu. Bytí je souhrn neustálých, navzájem se podmiňujících proměn.
Avicennova filosofie
Metafyzika
	Metafyzika zkoumá čtyři druhy bytí. Jako první to jsou předměty čisté duchovní podstaty bez látky a mezi nimi je bůh, nejhlavnější bytí. Teologie je tedy součástí metafyziky. Druhým druhem bytí jsou předměty, které jsou méně duchovní a jsou nějakým způsobem spojeny s látkou. Sem patří například nebeské sféry nebo duše. Třetí druh bytí je to, co je někdy spojeno s tělesností, ale někdy ne, jako například podstata, vlastnost nebo nutnost. Tyto předměty činí z metafyziky základ všech věd. Čtvrtý druh bytí jsou pojmy, které jsou vždy spojeny s látkou - bytnost a bytí konkrétní věci.
	Bůh u Avicenny je absolutně nutný - jeho bytnost (esence) splývá s bytím (existencí), Avicenna ho nazývá Nutně Jsoucím. Jeho opakem jsou věci možné, tedy ty které mohou být nebo nebýt. Vztah jediného absolutně nutného bytí a množství věcí, které jsou možné, a jejich původu řeší Avicenna pomocí novoplatónské emanace. Zásadním rozdílem oproti původní představě novoplatoniků je ale to, že látka nepovstává z boha během emanace, ale existuje vedle boha již od počátku jako druhý princip bytí a jako naprosto nutný předpoklad vzniku jakéhokoliv možného bytí. hmotný svět nemůže existovat bez boha ani bůh bez něho. Avicenna je tedy dualistou.
	V učení o emanaci je důležitý poslední stupeň - aktivní rozum lunární sféry - činný kosmický rozum, který je příčinnou všeho myšlení. K němu se připojují čtyři základní živly - oheň, voda, vzduch, země - které jsou ztělesněním hmotné substance a prazáklad přírody.
	Zdroj světla je skrytou, bezprostředně nepostihovanou příčinou všeho jsoucího a poznávaného. Zdůrazňování světelné složky v učení o emanaci sbližovalo všechny sféry skutečnosti s bohem a ukazuje na panteistické rysy Avicennových myšlenek.
	Bůh je myšlení myslící sebe sama, volní složka božské činnosti je podřízena složce rozumové - vůle vychází z vědění. Vědění boha je spojené jen s obecným, vše co je jedinečné, individuální je mimo sféru jeho vědění - tím je omezena božská všemohoucnost. Avicenna odmítá myšlenku, že bůh tvořící vesmír se řídil určitým cílem. Nutnost boží činnosti znamená, že člověk může poznat její výsledky, neboť tyto jsou vyjádřeny kauzální podmíněností přírodních procesů.
	Absolutní nutnost bytí přináleží božské postatě a je určeno jeho bytností, bytí možné je vlastní všem konkrétním věcem u nichž bytnost a bytí nejsou totožné. Absolutní možností jsou z boha vyplývající emanace - hmotná a duchovní. Hmotě jsou vlastní neomezené možnosti přetváření, duchovní princip je neměnný. 
	Proti absolutnímu bytí boha stojí látka jako bytí možné. Věci jsou jednotou látky a tvaru a je v nich promíšena možnost s nutností. Věci jsou možné, protože je jejich bytí určováno jinými látkovými věcmi, nutné jsou proto, že jejich bytí je závislé na nutnosti prvního bytí - boha. Každá věc má příčinu, ale příčiny věcí jsou nám neznámy. Rozlišování bytnosti a bytí v jedinečných věcech a jejich splynutí v bohu od Avicenny později převzal Tomáš Akvinský.
	Hmotný svět má dvě základní vlastnosti - věčnost a objektivnost. Má dvě stránky; sestává se ze dvou složek - substance (podstata, bytnost) a akcidence (způsob projevu).
	Stvoření světa bohem bylo nutné proto, aby člověk mohl poznávat svět a jeho prostřednictvím i boha.
Problém univerzálií
	Avicenna se vrací k Aristotelovým teoriím o látce a formě. Lidé neužívají konkrétních slov a pojmů, jejich činnost je spojena s pojmy obecnými. Podstatou věcí je za prvé látka, za druhé forma a za třetí spojení obou (ve spojení je však důležitější forma). Forma je však jen možnost, která se realizuje pouze prostřednictvím látky. Přináležitost k rodu je určena kvalitou (formou), individualita je určena kvantitou (látkou). Objevuje se tu i kritika platónského idealismu (existence ideí ve zvláštním světě).
	Problém univerzálií byl původně řešen podobně jako u Aristotela. Ontologický ekvivalent jakékoliv obecniny - tvar je reálně dán jen v jedinečných věcech. Vně věcí existují univerzália v lidském rozumu jako obecné pojmy, abstrahované během procesu poznání. Člověk nejprve postihne konkrétní věc a poté abstrahuje její jedinečné znaky, až získá tvar, který je zbaven tělesnosti.
	Ze svého bádání Avicenna nakonec dochází k trojí existenci univerzálií. Universalia v božském rozumu jsou "před" věcmi, protože bůh může myslet pouze obecné. Vzhledem ke skutečnosti jsou univerzália "ve" věcech, protože věc je určena spojením látky a formy. V hlavách lidí jsou universalia jako vytvořené pojmy jsou "po", po věcech, protože obecné je vytvořeno abstrakcí z individuálního. Toto trojí rozdělení univerzálií převzali později evropští scholastikové, zastávající pozici umírněného realismu (např. Abelard). 
Ontologie
	Pohyb, prostor a čas jsou interpretovány materialisticky. Mimo hmotnou substanci jsou nemyslitelné. Pohyb je imanentní vlastní hmotě, probíhajícím hmotným proměnám. Avicenna u hmoty rozeznává tři druhy pohybu. První je pohyb akcidentální - těleso se pohybuje díky pohybu jiného tělesu, které je s ním spojeno. Druhým je pohyb vnucený - těleso se pohybuje díky zásahu zvenčí. Posledním druhem je pohyb, který je přirozený a vychází z vlastností hmoty samé. Bogdanov toto komentuje s tím, že idea imanentního pohybu je vytušení vnitřního pohybu v atomu.
	Čas je projev neustále probíhajících hmotných proměn. Mimo hmotu neexistuje ani čas ani prostor. Prostor může vzniknout jen z hmotného světa. Čas a prostor existují objektivně, nezávisle na vědomí podobně jako existuje hmotný svět.
Duše, rozum a poznání
	Avicenna odmítá preexistenci duše před lidskými těly a také její přesidlování z těla do těla. Po smrti těla se duše navrátí zpět k bohu a splývá s ním.
	Avicenna rozlišuje tři části duše - duši rostlinnou, živočišnou a duši rozumnou. V rozumové duši člověka jsou dvě hlavní mohutnosti - spekulativní a praktická. Praktická mohutnost je principem pohybu lidského těla, je spojena s duší živočišnou. Spekulativní mohutnost je příjemkyní obecných a od látky abstrahovaných tvarů, které jsou výsledkem emanace čistého rozumu; usiluje o očištění se od vlivu smyslů a soustředí se více na rozumovou stránku duše. Jen takto je možno se stýkat s činným rozumem a nejvyšším duchovním světem.
	Poznávací činnost těla není možná bez smyslových kontaktů se světem, kontakty jsou spojeny s praktickou stránkou duše a podmíněny nutností lidského bytí. Smyslovou činností vznikají představy (fantasmata) a teprve působením činného rozumu (boha) z představ vznikají myšlenky. Lidské poznání je závislé přímo na bohu a uskutečňuje se jeho prostřednictvím. 
	Svět existuje objektivně a je poznatelný. Rozum je aktivní tvůrčí síla, základní zdroj poznání. V procesu poznávání prochází rozum čtyřmi stupni - první je pravda, která nepotřebuje důkaz, druhý je pravda, která potřebuje důkaz, na třetím stupni vypracovává rozum abstraktní pojmy a formuje zákonitosti a nakonec, na posledním čtvrtém stupni, se rozum se zaměřuje na sebe, subjekt analyzuje sebe sama jako objekt poznání.
	Smysl života podle Avicenny spočívá v neustálém maximálním zdokonalování poznání. Mohutnost lidské duše, která se zbavila smyslovosti ji činí podobnou andělům - tohoto stavu můžeme dosáhnout pomocí askeze. Dochází v něm k osvícení (zváno vidění nebo věštba) - nejvyšší druh poznání, je bezprostřední, přímo od boha. Duchovní dokonalost je dána věděním a smyslem pro spravedlnost. Základním etickým požadavkem kladeným na člověka je myšlenka, že "spravedlnost je nejkrásnější ozdobou lidského konání."
	Avicennův racionalismus jen potvrzuje jeho tvrzení z Knihy poučení a připomínek, kde dokonce říká: "Já myslím a to znamená, že existuji." Stejné tvrzení, které o šest století později proslaví Rene Descarta.
Avicennův význam a jeho žáci 
	Avicenna byl právem nazýván největším filosofem arabského východu. Jeho myšlenkový rozsah a komplexní pohled na svět z něj udělaly autoritu, ze které vycházeli středověcí scholastikové i lékaři. Avicenna sám psal, že "medicína je jeho zaměstnání, filosofie povolání". Jelikož se moje práce má týkat filosofie, tak Avicennovy zásluhy v medicíně vynechám.
	Výhodou arabských filosofů obecně bylo, že islám nemá teologii ve smyslu v jakém ji zná křesťanství a nesvazoval je tedy dogmatismus při hledání odpovědí na otázky týkající se boha, víry a vztahu rozumu (poznání) k nim. Útoky na arabskou filosofii ze strany muslimských náboženských fanatiků vychází z jiných kořenů než odsuzování evropských filosofů církví. Ostatně, proti Avicennově racionalismu a kauzalitě vystupoval al-Ghazálí, arabský filosof, vycházející z mysticismu, který zdůrazňoval roli boha a božské vůle.
	Ještě během svého života byl Avicenna nazýván "knížetem učenců" a "ozdobou říše" a později dokonce "druhým učitelem" hned po Aristotelovi. Jeho dílo se celé nese ve znamení pokroku a víry v sílu rozumu.
	Avicenna měl následovníky mezi zejména arabskými filosofy na Východě (Abú-Ubajd, Abú Hasan Bahmanjar, Omar Chajjám, Šihábdudín Jahjá Suhravardí) z nichž žádný nedosáhl proslulosti svého učitele. Jeho dílo ale bylo známé i na Západě. Z arabských žáků tam to jsou Avempace a Abubacer a samozřejmě nejvýznamnější filosof arabského západu Averroes, který přebírá Avicennův racionalismus a teorii o dvou cestách poznání (věda skrz rozum, náboženství skrz víru), ze které vyplývá nezávislost filosofie na víře. Oba dva si činí oprávněný nárok na titul nejvýznamnějšího arabského filosofa. Avicennou byl inspirován i arabsko-židovský filosof Maimonides.
	Z evropských scholastiků lze Avicennův vliv vidět u Alberta Velikého a Petra Abelarda, kteří převzali jeho koncept univerzálií. Učení o vztahu látky, formy, bytnosti a bytí převzal nejvýznamnější středověký katolický filosof Tomáš Akvinský (ačkoliv ve své Sumě proti pohanům arabskou filosofii odsuzuje). Dále se vliv Avicenny (zprostředkovaného přes Averroa) projevuje u Sigera Brabantského. Ten přejímá hlavně tezi o nestvořenosti látky bohem a myšlenku, že lidská duše je pouze součástí většího celku - světového intelektu či boha.
použitá literatura:
	Bogdanov, Ivan: Avicenna /historická studie/, Praha 1978
	Drtina, František: Úvod do filosofie I., Praha 1929
	Floss, Pavel: Úvod do středověkého myšlení, Olomouc 1994
	Sokolov, Vasilij Vasiljevič: Středověká filozofie, Praha 1988
	Störig, Hans Joachym: Malé dějiny filozofie, Praha 1996
	kol. autorů: Filosofický slovník, Olomouc 1998
	Ottův slovník naučný, díl 23, Praha 1888 - 1909, heslo Síná
Normani
	Normané (Seveřané) - germánské kmeny, které žily ve Skandinávii; říkalo se jim taky Vikingové (wik = mořský záliv). V 8. století žili ještě v rodovém zřízení a jeho znakem byla vojenská demokracie. Větší moc než král mělo shromáždění všech svobodných mužů - tzv. Thing (nadřazen králi). Normané se zabývali zemědělstvím a obchodem, muži byli odvážnými obchodníky a veliteli. Pro Normany od 865 arcibiskupství v Hamburku (1. arcibiskupem "Apoštol severu" sv. Anskar). 862 vládne Rurik, vůdce skandinávských Varjagů, říši novgorodské, 886 obléhají Normané Paříž, poznali Ovčí ostrovy a objevili Island (870).
	Normanská expanze - začíná již na konci 8. století, kdy se Dánové znenadání vylodili na severoanglickém pobřeží a vyplenili jedno z kulturních center tehdejší Evropy, klášter v Lindisfarne (793). Expanze trvala dvě a půl století a byla vážným nebezpečím pro vytváření západoevropských států. Skončila roku 1066, kdy byli Dánové poraženi v Anglii. Směry normanské expanze:
					1. Skotsko, severní Anglie, Irsko	ð útočily norské kmeny
					2. La-Manche, JV Anglie		ð útočily dánské kmeny
					3. východní Evropa		ð útočily švédské kmeny
	V severní Evropě byla vytvořena tři království: - království dánské na Jutském poloostrově, jižní Skandinávii a přilehlých ostrovech; království norské; království švédské - dnešní Švédsko a Finsko. Dánsko, Švédsko a Norsko se konstituovali v 10. století. 1104 zřízeno pro severské země arcibiskupství v Lundu.
	Dánsko: Dánové a Jutové splynuli už před 8. stol. a v 9. stol. zde působí sv. Anskar. Definitivní pokřtění Dánska asi až 965 za krále Haralda Modrozubého (asi 945-986) - 3 biskupství podřízena arcibiskupství v Hamburku. Němci se zmocnili Šlesvicka, na druhé straně Harald dobyl část Norska. Ale v Norsku došlo pod vedením velmože (jarla) Håkona ke vzpouře proti šíření křesťanství, Harald poražen i císařem Otou II., nakonec sesazen i z dánského trůnu. Králem se stal Svend S rozčísnutou bradou, už 990 sesazen, když se proti němu spojili dánští velmožové se švédským králem Erikem Vítězným. Svend s norským Olavem Trygvassonem se vypravili do Anglie. Po smrti Erika Vítězného se Svend vrátil do Dánska, opět králem, válčí s bývalým spojencem O. Trygvassonem a dobyl Norsko. Jeho syn Knut Veliký pak byl králem anglickým, dánským a norským. Po jeho smrti se říše rozpadla, vznikla samostatná království dánské a norské, i když v budoucnu se měly Dánsko a Norsko opět spojit. Valdemar II. Vítězný (1202-1241) - dobyl Estonsko a část S Německa (Holštýnsko), jeho chotí byla dcera Přemysla Otakara I. Markéta-Dagmar (dobrotivá, dodnes v lidových písních). Dánsko severskou velmocí. V oblasti dříve závislých slovanských knížectví vznikají wendische Städte, které se včele s Lübeckem, Rostockem a Stralsundem stávají jádrem nové velké hanzy, zprvu pod dánskou patronací, když zároveň dánská města přijímají lübecké právo. Zlatou bulou 1214 potvrdil císař dánskou držbu Holštýnska. 1227 ale porážka (spolu s Welfy) v bitvě u Bornhövedu, severoněmecká knížata se osamostatňují.
	Norsko: král Harald Hårfagre /Krásnovlasý/ (asi 865-933) sjednotil 872 Norsko, hrdé rodiny někdejších mladých králů se mu nechtěly podřídit a odcházely raději na Island, který 874 obsazují, zakládají hl. město Reykjavik, rozkvět tamější literatury, 930 založen i nejstarší parlament (Althing). Normani plují z Islandu do Grónska (985, Erich Rudý) i do S. Ameriky (1000, Leif Eriksson).  Za synů Haralda Krásnovlasého (Erich "Krvavá sekera") boje o nástupnictví. Dánský Harald Modrozubý, 960-995 Norsko v Dánském područí. Vzpoura jarla Håkona, vyhnání Olava Trygvessona (995-1000) -  značný význam měl Olavův návrat na královský stolec - Olav se stal v Anglii křesťanem a podporoval christianizaci (založil Nidaros-Trondheim). 1000-1015 Dánové, Nory osvobozuje Olav Svatý (1015-1028), pokřesťanšťování, chtěl větší moc, musel utéct do Ruska, zase Dánové - Knut Veliký (1028-1035) - Olav padl ve válce za osvobození, pokračuje pokřesťanšťování. Z Ruska se po Knutově smrti vrací Olavův syn Magnus Dobrotivý (1035-1047). 1152 arcibiskupství v Trondheimu. 1261 definitivní podmanění Grónska, poté Island (literatura - ságy). 1319 vymírá domácí dynastie, nastupuje po přeslici příbuzný švédský král Magnus II., 1 personální unie Norska a Švédska. 1397 Kalmarská unie, 1450 Bergenská unie - Norsko donuceno uznat spojení s Dánskem (do 1815).
	Švédsko: na poč. 7. stol. králové z rodu Ynglingů v Uppsale, centralizace. Vláda Sigurdovců (850-1056), 850 zemi sjednotil Erich Sigurdovec, sídlící v Uppsale, kde byla společná národní svatyně; proniká křesťanství (biskup Ansgar), ale křesťanství přijal až Erich Vítězný (970-994), dobyl Dánsko, spojil se se Slovany, jeho ženou byla sestra Boleslava Chrabrého, měli spolu Olava Skötkonunga („Na klíně“) - na trůn jako dítě, dal se pokřtít anglosaským biskupem Sigfridem, kterého povolal jako nástupce Ansgarova. Konsolidace a definitivní christianizace až ve 12. století.
	1397 vytvořena Kalmarská unie Dánska, Norska a Švédska pod vedením Markéty Dánské.
Itálie, papežství
	Raný středověk: Do 476 Řím, Odovaker (Odoakar, "král Herulů"), Ostrogót Theodorich to dobyl 491, mocná říše, hl. město Ravenna. Války s Justiniánem I. (Belisar, Narses), 568 to dobyli Langobardi, hl. m. Pavia, splynuli s Italy, roste moc papežů v Římě (590, Řehoř I. Veliký), 751 padla Ravenna do rukou Langobardů, konec byzantského panství ve stř. Itálii, ohrožen Řím, papež Štěpán II. povolal franckého Pipina, ten Aistulfa 754 a 756 porazil, Langobardi odevzdali ravennský exarchát papeži, na základě Pipinovi donace vzniká světský papežský stát; Aistulf musel uznat i franckou nadvládu nad svým královstvím. 773/4 Karel Veliký definitivně vyvrátil říši Langobardů (opět povolán papežem). Jihoitalská Kalábrie stále byzantská. Rozdrobenost, svobodní vévodové (města).
	Sever a střed - italské království navazující na říši Karlovců. 9.-10. stol. krize, o vládu zápasí friaulští a spoletští vévodové (posledního Karlovce Karla III. Tlustého nahradil 888 friaulský markrabě Berengar); západní císařství tak vlastně zaniká, od smrti Arnulfa 889 se titulem císař honosí nevýznamní italští vládci). Berengar poražen 899 Maďary.
	Jih a Sicílie - Byzanc. 827 se Arabové zmocnili Sicílie a Kalábrie, 9.-10. stol. Arabové na Sicílii, Sardinii a Korsice. Beneventské vévodství nezávislé.
	Papežský stát - patrimonium sancti Petri, Mikuláš I. (858-867) - papež zastupuje boha na zemi, rozkol s východní církví, úpadek papežství. Počátkem 10. stol. zápasy o papežský stolec, nevhodní lidé z římského patriciátu. Od 961 (Ota I.) papežové chráněni a brzy i dosazováni německými panovníky.
	Pro Itálii od 10. do 19. století je typická roztříštěnost. Od doby Oty I. (962) je severní a střední část součástí obnovené Římské říše. Ale není spravována jednotně, mnoho vévodství, hrabství + církev (patriarchát aquilejský). Rovněž zásahy měst do politiky (v Itálii a Hispánii se města po pádu Říma udržela). Centra: Řím, Pavia, Ravenna, Miláno. Nejméně se úpadek dotkl obchodních center: Benátky (dóže, spravuje i část Dalmácie), Janov a Pisa. Tato města porazila 1015 arabské loďstvo a dobyla na Arabech Sardinii.
	Z jižní Itálie (město Amalfi) v 11. století začal císař Jindřich II. vypuzovat Byzantince, ještě razantněji však zasáhli Normané (ale už francouzsky mluvící křesťané, stateční) - od 1020 panství v jižní Itálii, vliv Byzance slábl. Z pověření Jindřicha III. vytáhl proti Normanům (a na pomoc beneventskému vévodovi) papež Lev IX., byl však poražen a zajat (1053). Poté obrat, Robert Guiscard a Richard z Aversy přijali od papeže Mikuláše II. své země v léno (1059), Normané na straně papeže proti císaři. 1071 Byzanc po více než 500 letech pryč z Itálie. Do 1091 R. Guiscard a jeho bratr Roger dobyli na Arabech celou Sicílii.
	Boj o investituru (Řehoř VII. vs. Jindřich IV.), 1122 konkordát wormský.
	Guiscarův synovec, normanský vévoda Roger II. (1101-54), sjednotil normanská panství v jižní Itálii a vytvořil království obojí Sicílie (až k Latiu), 1130 korunován protipapežem Anakletem II. a 1139 zajal papeže Inocence II.
	1144 vypudil Arnold z Brescie papeže z Říma, republika, 1154 upálen
	1158 Barbarossa pokořil Milán, 1166 lombardská města vytvořila obranný spolek (odepření poslušnosti císaři), papež spojencem, 1176 Fridrich poražen u Legnana, 1183 císař přiznal městům samosprávu.
	Růst papežské moci za doby Inocence III. (1198-1216). 1204 z podnětu Benátčanů dobyt Cařihrad křižáky, vzniká latinské císařství.
	Království obojí Sicílie mělo silné loďstvo, zahr. obchod, dvůr v Palermu, lékařská škola v Salernu. 1186 si Rogerova dcera Konstancie vzala Barbarossova syna Jindřicha VI., království v letech 1194-1266 v rukou Štaufů. Za Inocence III. království pod správou papežů, 1212 ustavil Inocenc císařem Fridricha II. 1226 umírá František z Assisi, zakladatel řádu minoritů (františkánů). 1227 Řehoř IX. proklel Fridricha, který vládne ze silné Sicílie, císař získal na 5. KV jeruzalémskou korunu. 1237-1250 vleklý spor císaře s papežem a severoitalskými městy (lombarský spolek, Fridrich to chtěl ovládnout). 1239 nová klatba, Fridrich umírá 1250 za bojů s papežem v Apulii, v boji pokračuje Konrád IV. (1250-54) a levoboček Manfréd, který po vítězství u Foggie (1254) přijal 1258 v Palermu královskou korunu obojí Sicílie, ale 1266 padl v bitvě u Beneventa - porazil ho propapežský Karel z Anjou (bratr fr. krále Ludvíka IX.), jemuž papež Kliment IV. udělil království v léno, Karel poráží posledního Štaufovce Konradina (syn Konráda IV.), 1268 Conradino popraven v Neapoli. 1282 sicilské nešpory - povstání proti Francouzům, velikonoční vraždění, za krále povolán Petr III. Aragonský (manžel Manfrédovy dcery Konstancie), Karel z Anjou jen v království neapolském, jižní Itálie zemědělská, chudá X severní Itálie.
	1309 prohlásil papež Kliment V. za své sídlo Avignon, schizma, papežové tam zůstali do 1376 (tzv. "babylonské zajetí"). 1312 Jindřich VII. Lucemburský zaútočil na Neapolsko, proklet, brzy umírá, římským králem Ludvík Bavor, spory s papežem. 1331-3 drží S Itálii Jan Lucemburský. V Itálii renesance.
	1347 povstání v Římě, Cola di Rienzo, tribun lidu, vyhlásil římskou republiku, marně se snažil sjednotit severoitalské městské státy, nezískal ani Karla IV. (1355 korunovace) pro myšlenku obnovení římského státu.
	1376 papež Řehoř XI. z Avignonu do Říma, načas konec schizmatu, ale 1378-1415 velké papežské schizma, 2 papežové (Řím a Avignon), papežství slabé, vzniká konciliární hnutí (církevní sněmy, chtěly být nad papežem):
•	1409 pisánský koncil, snaží se o jednotu církve - sesazen Řehoř XII. a Benedikt XIII., zvolen Alexandr V., předchozí se nevzdali, trojpapežství (1409-15).
•	1414-1418 kostnický koncil, konec schizmatu (1415), upálení Husa, Martin V., 1417-31 křížové výpravy proti husitským Čechám.
•	1431-1449 basilejský koncil, Eugen IV., Čechům schválena kompaktáta, 1439 florentská unie o sjednocení západní a východní církve: byla dojednána, ale v praxi se neuskutečnila (to vedlo k pádu Cařihradu, 1453).
	V 15. století florentská republika pod vládou bankéřského rodu Medici, 1492 zemřel Lorenzo Medici - Nádherný, 1498 upálen ve Florencii Savonarola, 1530 pád republiky, konec městských států
Liutprand z Kremony
(Liudprand, Liudprando, Luitprand von Cremona)
* cca 920 (Pavia) - † cca 972
	Liutprand, od r. 961 biskup v Kremoně, středověký italský dějepisec, jehož práce jsou důležitým pramenem pro dějiny Itálie a dalších zemí v 10. století.
	Pocházel ze šlechtického langobardského rodu, jeho otec a tchán sloužili ve službách krále Hugona jako vyslanci v Konstantinopoli, a proto mladý Liutprand vyrůstal na Hugonově dvoře v rodné Pavii, kde získal duchovní a literární vzdělání (dobrá znalost antických autorů, specifický sloh).
	Později byl vysvěcen na diákona (jáhenské svěcení) na dvoře italského krále Berengara II. z Ivrky a stal se jeho kancléřem. Roku 949 vykonal na Berengarův rozkaz diplomatickou cestu do Konstantinopole k byzantskému císaři Konstantinu Porfygennetovi. Král jej ale nechal cestovat na Liutprandovy vlastní náklady (nebo spíše na náklady jeho bohatého tchána). V Konstantinopoli ho však (stejně jako další cizí vyslance) nechali dlouho čekat na císařovo přijetí, a navíc mu byly "náhle odebrány umělecké předměty hodné obdivu." Když byl pak konečně uveden k císaři, nevyjádřil nad nepříliš přátelským zacházením žádný údiv, protože byl o této praxi předem zpraven. Dary, které sám přinesl (a které pořídil z vlastních prostředků) předal ve jménu svého krále. Mezi nimi byli například i čtyři vykleštění chlapci.
	S králem Berengarem se však po návratu z neznámých důvodů nepohodl a král s manželkou Wille začali Liutpranda tak usilovně a nespravedlivě pronásledovat, že okolo r. 955 uprchnul přes Alpy do německého Frankfurtu nad Mohanem. Uchýlil se tam na dvůr Oty I. (936-973), kde působil asi od roku 956 a začal zde pracovat na svém historickém díle (spis Antapodosis, viz. níže).
	Ota na svého rozhodného současníka přenesl rozsáhlé politické a diplomatické úkoly. Roku 961 provázel Liutprand Otu I. na výpravě do Itálie a Ota ho jmenoval biskupem v Kremoně. Na římském synodním koncilu k odstranění Jana XII. roku 963 byl mluvčím Oty I., když do latiny biskupům překládal císařův dolnosaský přednes. (spis Historia Ottonis, viz. níže).
	Po dalším poselství do Říma (r. 965) byl Liutprand r. 968 Otou podruhé vyslán do Konstantinopole k císaři Nikeforu Fokovi vyjednávat o sňatku císařova syna - prince Oty II. s císařskou dcerou, řeckou princeznou Annou a o ukončení vojensko-politického konfliktu mezi oběma císařstvími. Cesta se ukázala být politicky chybnou, Liutprand musel na císařském dvoře v Konstantinopoli vyslechnout spoustu urážek od biskupů, problémy se tedy spíše vyostřily (spis De legatione Constantopolitana, viz. níže). O dalším Liutprandově osudu a o jeho smrti nemáme žádné zprávy.
Dílo:
	Zachovala se tři Liutprandova historická díla, která jsou sice hodně subjektivní (téměř memoárová), ale přesto jsou důležitým pramenem dějin té doby. Jsou to:
1. Liber antapodoscos (tj. Antapodosis - překlad "Odplata" značí Liutprandův osobní zájem pomstít se svým nepřátelům, hlavně Berengarovi a jeho manželce Wille); dílo bylo napsáno v Německu v letech 958 až 961. Obsahuje italské, francké (německé) a byzantské (řecké) dějiny v letech 888 - 949. Původně chtěl zobrazit dějiny vládců celé Evropy. Toto jedinečné dílo je psáno živým slohem, je plné anekdot a učených citátů; jelikož je psáno subjektivně, není vždy v jednotlivostech spolehlivé, ale v celku poskytuje velmi cenný obraz tehdejších dějin, mravů a názorů. Dílo zůstalo nedokončené, jeho italská část končí zprávou o prvním Liutprandově vyslaneckém poselství do Byzance roku 949.
2. Liber de rebus gestis Ottonis Magni imperatoris (Historia Ottonis) je oficiální ospravedlňující spis o politice Oty I. vůči Římu v letech 960 až 964. Zpráva obsahuje i Liutprandovy politické názory.
3. Relatio de legatione Constantinopolitana (Legatio ad imperatorem Constantinopolitanum Nicephorum Phoecam) je obšírná (avšak nedokončená) vyslanecká správa o Liutprandově neúspěšném pokusu namluvit Otovi II. byzantskou princeznu. Spis plný nenávisti měl vytvořit příznivé prostředí pro válku s Byzancí. Toto Liutprandovo vylíčení jeho druhé cesty do Konstantinopole roku 968 je intelektuálně manýrovanou, velmi subjektivní a zároveň jízlivou satirou poměrů na byzantském dvoře. Obsahuje mnoho zajímavých kulturně-historických podrobností.
	Edice:
Monumenta Germaniae Historica, sv. III.
- Becker, J.: MGH SS rer. Germ., Scriptores in us. schol., 1915
Dümmler: zvláštní vydání Liutprandových spisů, 1877 (2. vydání Hannover, 1879)
Literatura:
Arnaldi, G.: Liutprando e l'idea di Roma nell'alto medioevo, ASRSP 79, 1956, 23ff.
Arnalgi, G. (La storiografia altomedievale 2, Sett. cent. it. 17, 1970), 479ff.
Baldeschi: Liudprando, Giarre 1889
Bauer, A. - Rau, R.: AusQ VIII, 1971, 233ff.
Ders. (Fschr. F. Dölger, hg. P. Wirth, 1966), 388ff.
Frhr.-v.-Stein-Gedächtnisausg., sv. 8, Darmstadt 1971, s. 245-589
Hauck, K.: (Fschr. W. Schlesinger, II, hg. H. Beumann, 1974), 276 ff.
Koder, J. - Weber, Th.: Liutprand von Cremona in Konstantinopel., Byz. Vindob. 8, 1980
Köpke: De vita et scriptis Liutprandi, Berlín 1842
Lintzel, M.: Studien über Liutprand von Cremona, 1933
Ohnsorge, W.: Die Anerkennung Ks. Ottos I. durch Byzanz, BZ 54, 1961
Rentschler, M.: Gr. Kultur und Byzanz im Urteil w. Autoren de 10. Jh., Saeculum 29, 1978, 324ff.
Sutherland, J. D.: The mission to Constantinopole in 968 and Liutprand of Cremona, Traditio 31, 1975. 55ff.
Rentschler, M.: Liutprand von Cremona, 1981
Karpf, E.: Herrscherlegitimation und Reichsbegriff in der otton. Gesch.sschreibung des 10. Jh., HF 10, 1985, 5ff.
	Použitá literatura:
Herrmann, Joachim a kol.:
Lexikon früher Kulturen, sv. I., Leipzig 1987, s. 524
Jöchers, Christian Gottlieb:
	Jöchers allgemeines Gelehrten-lexikon, sv. IV., Bremen 1961, s. 2598
kolektiv autorů:
BIOGRAPHISCHES WÖRTERBUCH ZUR DEUTSCHEN GESCHICHTE,
sv. II., München 1974, s. 1678
kolektiv autorů:
Lexikon des Mittelalters, sv. V., München und Zürrich 1991, s. 2042
kolektiv autorů:
Ottův slovník naučný, sv. XVI., Praha 1888-1908
Cesta od Východofrancké říše ke Svaté říši římské
Karolinská dynastie
	Francká říše, Karlovci.
	Od roku 843 existuje samostatná Východofrancká říše pod vládou Ludvíka Němce (840-876), nejstabilnější z karlovských států, centrem bavorské Řezno. VFŘ soupeřila s Velkomoravskou říší (Čechy, křest 845, ale nepodmaněny). Z Durynska učinil Srbskou marku (hrabě Thakulf), ale karlovská politika o podmanění slovanských gentes na východě celkově selhávala. 858 se ve Frankfurtu rozhodl pro válku za znovupodmanění všech Slovanů na východě, ale útok odvolává poté, co je mu nabídnut trůn ZFŘ - Ludvík zasahuje proti Karlu Holému, který neumí zemi ochránit před Normami, ale krach akce. V otcově nepřítomnosti vzpoura Ludvíkova syna Karolomana (spojí se s Rostislavem), Ludvík ho poráží, ale 865 intrika, nové dělení říše: poškodil Ludvíka (III. Mladší), který dostal Franky a chudé Durynsko a Sasko, zatímco Karloman dostal bohaté Bavorsko a prosperující jihovýchodní marky; nejmladší Karel (III.) Tlustý se musel spokojit se Alamansko a Raetii. Karoloman králem (876-880), před císařskou korunovací zemřel.
	Po něm vládne Karel III. Tlustý (876-887), slabý císař (od 881), krátce poslední společný panovník VFŘ a ZFŘ (885-887), donucen odstoupit kvůli neschopnosti bránit říši před Normany a Moravany.
	Poté nemanželský Karolomanův syn Arnulf Korutanský (887-899) - císař už jen titulárně, jeho moc se omezuje na VFŘ, dokázal odrazit Normany (891), Svatopluka neporazil, i když se proti Moravě spojoval s Bulhary a Maďary. Až po jeho smrti se pokusil své nároky na císařský titul prosadit výpravami do Itálie, dosáhl korunovace, ale brzy umírá.
	Posledním Karlovcem na vfr. trůně Arnulfův šestiletý syn Ludvík IV. Dítě (900-911), jeho jménem vládnou neúspěšně biskupové. Nájezdy Maďarů pustoší Bavorsko a ničí JV marky. 910 definitivní porážka u Augšpurku, 911 smrt mladého Ludvíka.
	Říše se rozpadá na pět samostatných vévodství: Sasko, Franky, Bavorsko, Švábsko a Lotrinsko - mezi vévody byla rivalita. Ludvíkovým nástupcem zvolen 911 na sjezdu ve Forchheimu francký vévoda Konrád I. (911-918), vládl jen dle jména, nemohl zasahovat do vnitřních věcí ostatních vévodství ani organizovat společnou obranu proti Maďarům.
Saská dynastie
	Úspěšnější byl jeho mocný nástupce, saský vévoda Jindřich I. Ptáčník z rodu Liudolfingů (919-936) - zakladatel první velké německé panovnické saské dynastie (919-1024), podle některých historiků jím začínají vlastní dějiny Německa; bývá považován za zakladatele Svaté říše římské. "Svatá říše římská měla být vyjádřením jednoty křesťanstva, jehož světskou hlavou je císař, duchovní papež." Jindřich neusiloval o titul císaře, upevnil královskou moc, Sasové a Frankové ho hned uznali, bavorský Arnulf se nakonec podřídil, švábský vévoda zemřel a Jindřich na jeho místo dosadil příbuzného. S Maďary 924 příměří na 9 let, netýkalo se Bavorska, znovu připojil Lotrinsko (925), zasáhl i do českých záležitostí (929), podmanění Slovanů mezi Sálou a Labem. Vybudoval silné jízdní rytířské vojsko a 933 porazil Maďary na Riade.
10. století - století Otů
	Ota I. Veliký (936-972) - Jindřichův syn, zvolen králem, ale vzpoury proti němu, proto se opřel o církevní představitele (biskupy sám dosazoval, vytvořil léna, vybudoval "říšskou církev"). 950 si podrobil českého vévodu Boleslava I. Založil arcibiskupství v Magdeburgu. 955 u Augšpurku (tzv. bitva na Lechu) s Boleslavem definitivně rozdrtil Maďary, konec jejich nájezdů. Předtím se vypravil do Itálie, italský král Berengar II. od něj přijal své království v léno. 2. cesta významnější, zavolal ho papež Jan XII. ohrožovaný Berengarem, Ota italským králem, Jan ho 962 korunoval na císaře. Římským císařem byl od této korunovace trvale (do 1806) německý král, volbou německým králem se stával i králem římským. K získání titulu císaře byla nutná císařská korunovace a tu mohl uskutečnit pouze papež v Římě. Ota si začal dělat nároky na absolutní moc, sesazuje promiskuitního mladého papeže Jana XII. a rozhoduje o volbách dalších papežů. Při třetí cestě do Itálie nechává korunovat Otu II. a oženil ho z byzantskou princeznou Theofano. Otonská renesance, arcibiskupové Bruno a Adalbert, kronikáři Vidukind Corveyský a Dětmar Merseburský.
	Ota II. (973-983) - stejně jako všichni němečtí panovníci této doby musel čelit silným tlakům německé šlechty (Jindřich Bavorský), v Německu přetrvávaly neurovnané poměry; dal Rakousy Babenberkům. Boj s Dány, vzpoura polabských Slovanů, boj s fr. králem Lotharem o Lotrinsko, poražen Saracény, zemřel mladý.
	Ota III. (983-1002) - tříletý, o vládu bojuje vdova Theofano s Jindřichem Bavorským, při slovanském povstání ztráta území. 995 samostatná vláda, tento vnuk Oty I. se pokusil realizovat myšlenku renovatio imperii, tj. znovuobnovení římského impéria (společná vláda císaře a papeže z Říma). Silný vliv na něj měl jeho vzdělaný přítel Gerbert z Aurillacu, z něhož udělal papeže Silvestra II. (999-1003). Celý pokus skončil náhlou Otovou smrtí (Ota byl i krutý, proti němu Římané i Němci). Neměl nic proti rozmachu Polska a Uher, 1000 navštívil Hnězdno; přítel sv. Vojtěcha, příznivec clunyackého hnutí.
11. století - století Jindřichů
	Jindřich II. Svatý (1002-1024) - pro nespokojenost s Otou králem zvolen tento vévoda bavorský (syn Jindřicha Bavorského). Vzdal se renovatia imperii, znovudobývání Itálie, korunován na císaře, úspěšně bojoval s Byzancí, pomohl Přemyslovcům - vleklé války proti Boleslavovi Chrabrému (přítel Oty III.); ve vnitřní politice se řídil Otou I. (podpora a dosazování církevních hodnostářů). Jím vymřela saská dynastie německých králů a římských císařů.
Sálská dynastie
	Dynastie sálská (francká, 1024-1125) - Konrád II. (1024-1039, pravnuk dcery Oty I.) - 1027 korunován v Římě na císaře, obnovil vládu v severní Itálii. Kromě církve se jeho oporou stali ministeriálové - drobní lenící, potomci nesvobodných rodičů, dal jim půdu do dědičné držby. Po smrti posledního burgundského krále Rudolfa III. získal Burgundsko (1033-4, Arelatsko). Od té doby se Římská říše skládá ze tří částí: království římského (německého), království italského a království arelatského (burgundského).
	Jindřich III. (1039-1056) - Konrádův syn, nejmocnější středověký císař hned po Karlu Velikém (Německo upevněno otcem, Polsko v krizi, Břetislav I. zkrocen a pomáhá mu proti Uhrám, Francie roztříštěna). Zasahoval do vývoje papežství, chtěl církevní reformu - povznesení mravní úrovně duchovenstva, v Burgundsku podporoval hnutí "božího míru"; radikální reformátoři však neuznávali to, že by církev zůstala v područí jeho světské císařské moci; za papeže dosadil Lva IX. (1049-54), příznivce clunyjského hnutí.
	- Světová kronika Adama Brémského († po 1076)
	Střetnutí císařství a papežství za dalšího císaře, Jindřicha IV. (1056-1106). 1075 Jindřich porazil velké saské povstání. Spory mezi papežem Řehořem VII. (1073-1085) a císařem Jindřichem IV. a jeho nástupcem Jindřichem V. (1106-1125) byly zakončeny konkordátem wormským roku 1122. Akt volby biskupů rozdělen na část světskou - král předával žezlo a tím i statky v léno, část církevní - papežovi zástupci jim udělili prsten a berlu. Jak k tomu došlo: 1115 dědí Jindřich po Matyldě Toskánské, je znovu proklat, nemá svého protipapeže, neúspěšně jedná s Paschalem II., Gelasiem II. i Kalixtem II. (1119-24). Říšská knížata zprostředkovala mír, 23. 9. 1122 na louce před Wormsem vyhlášeny výsledky jednání mezi papežskými legáty, císařem a knížaty - konkordát wormský. Císař Jindřich V. se vzdal investitury prstenem a berlou a zaručil všem kostelům v říši právo kanonické a svobodné volby biskupů a opatů. Papež Kalixt II. zaručil, že opati a biskupové budou voleni v přítomnosti říšského panovníka a ten rozhodne v případě sporu. Císař (král) pak předá žezlo - regálie (světské statky); poté vysvěcení (to platilo v regnum Teutonicum - Německo, v Burgundsku a v Itálii volba bez císaře a předání žezla do 6ti měsíců).
	23. 5. 1125 umírá císař Jindřich V., vymírá jím sálská dynastie.
	Císařovna Matylda, kterou anglický král Jindřich I. po smrti syna Viléma prohlásil dědičkou angl. trůnu, se vrátila do Anglie, 1129 si bere hraběte Geoffreye z Anjou - jejich syn, angl. král Jindřich II. (1154-1189), založil dynastii Anjou-Plantagenet.
	Za římskoněmeckého krále nebyl zvolen švábský vévoda Fridrich z rodu Štaufů (Jindřichův synovec), ale Jindřichův propapežský protivník, saský vévoda Lotar III. Supplinburský (1125-1137), na jeho straně bavorský vévoda Jindřich Pyšný rodu Welfů, Lotar ale proti Štaufům neuspěl, za protikrále provolán francký vévoda Konrád (III.) Štaufský, bratr švábského vévody Fridricha, protikrál 1127-1135, poté usmíření. Lotar po návratu z Itálie umírá, příliš silný Jindřich Pyšný pominut a králem Konrád III. (1138-1152), nová vlna nepřátelství mezi Štaufy a Welfy, Jindřich dán do říšské klatby, jeho Sasko dostal Albrecht Medvěd (1138) a Bavory Leopold IV. Rakouský (1139). Po Jindřichově smrti (1139) hájili welfské nároky poručníci jeho syna Jindřicha Lva.
Boj o investituru
základní pojmy:
	boj o investituru - spor o uvádění biskupů do úřadů; prakticky spor o to, zda církev má nějakou formou podléhat světskému panovníku či ne tím, že je mu povinována; zda má církev mít světskou moc, vlastnictví majetku atd.; zápas mezi církevní a světskou mocí, co se táhne celým raným středověkem, jeho nejdůležitější fáze počíná roku 1070 sporem o milánské arcibiskupství, kořeny však sahají až do Francké říše
	investitura - uvádění biskupů (ob. úředníků) do úřadů, má dvě části spiritualia (církevní) a temporalia (světskou), investitura berlou a prstenem je církevní část; předáním žezla panovník potvrzuje biskupům lenní statky - podle reformátorů církve (Humbert, Silvus Candidus) je to nejhorší forma simonie
	simonie (šimonství) - snaha o získávání peněz za vykonávání církevních úkonů; stejně i získávání církevních hodností za peníze nebo majetek (podle biblického Šimona kouzelníka, co se za peníze chtěl stát apoštolem a konat zázraky)
	nikolaismus - mravní poklesky kněží proti celibátu (zejména ženitba - podle nemravného biblického jáhna Mikoláše)
	říšská církev (Reichskirche) - kostely (+ další církevní stavby a s nimi spojené úřady) zakládané na půdě krále jakožto říšského vládce, které mu následně bezprostředně podléhají (tedy ne papeži!); biskupové královými leníky. Jde o tak významné instituce jako arcibiskupství v Kolíně, Trevíru, Mohuči a Magdeburku, prakticky všechna biskupství a také mnoho klášterů (mj. Fulda nebo Hersfeld). Za svoji činnost dostávaly od panovníka pozemky a příjmy, které však podléhaly lennímu systému. Proto kromě modliteb a přímluv tak musely kostely poskytovat králi také jezdce do vojska a hostit královský dvůr. Král za to poskytoval kostelům ochranu, nárokoval si však vládu nad nimi. Odtud také pochází zvyk, kdy německý král uvádí do úřadů duchovní, kterými se stávají zejména lidé z jeho okruhu. Královský dvůr je tak provázán s rozsáhlými církevními majetky, jelikož ty nemohou přecházet na dědice předchozích vlastníků. Výsledkem boje o investituru je praktický zánik tohoto systému, církevní hodnostáři počínají splývat se šlechtou a dochází tak k oslabení královské moci
	Konstantinova donace - podvržená listina, připisovaná římskému císaři Konstantinu I. Velikému (306-337), vznikla však až za pontifikátu Štěpána II. (752-757), podle některých historiků až za Pavla I. (757-767); Konstantin v ní líčí papeži Silvestru I. a všem jeho nástupcům, jak byl díky křtu vyléčen z malomocenství a za odměnu věnoval a potvrzoval papežům moc nad všemi patriarchy říše; kromě moci duchovní získává papež i právo vládnout v Itálii (západní polovině římského impéria), papež - hlava křesťanů; proti Byzanci.
	Pipinova donace - dohoda mezi Pipinem III. a papežem Štěpánem II. z Quiersy r. 754 o hranicích vlády Pipina a papeže v Itálii, papež tu získává potvrzení světské moci v Itálii (patrimonium sancti Petri) ; zřejmě vystavena na základě přeložení Konstantinovy donace; dochovala se jen kopie vydaná papežskou kanceláří, originál dohody z Quiersy se "ztratil".
	Pseudo-Isidorovy dekretálie - zhotoveny v letech 847 - 852 duchovními v Remeši (Levita Mohučský), do Říma doručeno roku 864; sbírka asi 90 skutečných a podvržených papežských dokumentů, dekretů a privilegií (mezi nimi např. i Konstantinova donace) připsaná Isidoru "Mercatorovi" (tj. Isidoru Sevillskému); jejich účelem bylo obhájit naprostou nezávislost církve na moci světské, zabírání církevního majetku a vrácení moci biskupům. Dále potvrzuje přednost církevního zákonodárství nad světským, papež je povýšen nad všechny pozemské moci, chrání biskupy proti metropolitům a proti světským velmožům, žádný biskup nesmí být sesazen bez vědomí papeže; za Lva XI. (1048-54) použito proti východní církvi jakožto důkaz nejvyšší moci papeže, během let to bylo doplněno a rozšířeno o další listiny (celkem asi 170 dokumentů).
	Dictatus papae - listina vydaná Řehořem VII. r. 1075, soubor 27 pravidel a požadavků kladených na členy církve a světské vládce, mj. i právo dosazovat do církevních úřadů bez ohledu na panovníka; silně autoritativní text, stavící papeže nade všechny vládce a přidělující mu nejvyšší moc světskou i církevní a neomylnost se nutně musel protivil říšskému císaři; pokus o založení nového církevního práva, kterému budou všichni podřízeni - celý svět je podřízen stolci sv. Petra
	Konkordát wormský - smlouva uzavřená 23. září 1122 ve Wormsu mezi zástupci papeže Kalixta II. a německým králem Jindřichem V., kterým v Říši končí boj o investituru; královská i papežská strana ve zvláštních listech vyhlásily, čeho se vzdávají ve prospěch druhé strany; Jindřich se vzdává investitury berlou a prstenem, uznává kanonické volby a svobodu církevního svěcení; papež uznává, že v Říši se volba biskupů bude konat za přítomnosti panovníka, který zvolenému biskupu předá světská výsostná a vlastnická práva (regály), zvolený biskup pak byl králi povinován jako každý jiný lenní vlastník. Původně totiž dosazoval říšský panovník biskupy určené "Boží vůlí" na základě volby "kléru a lidu" sám, protože ale k biskupskému úřadu se vázaly značné majetky, byl biskup dosazován také jako říšský kníže a tím zastával světské funkce. Z textu platil konkordát jen pro Jindřicha V., protože nebyl nikdy prolongován. Dlouhodobé důsledky se projevovaly zejména ve sporech o hornoitalská města (Milán), podle toho, jak silná osobnost na říšském trůnu zasedla.
Úvod (1048 - 1073)
	Po celé období od schizmatu r. 1054 se v církvi objevují reformní tendence, kritizující simonii a nikolaismus a snažící se vyvázat moc církevní ze světského vlivu (papež Lev XI. byl r. 1048 dosazen císařem Jindřichem III., stejně jeho nástupce Viktor II. a po něm Štěpán IX.; tím prakticky bylo papežství podřízeno systému říšské církve), teprve po smrti Jindřicha III. (1056) a náhlé smrti papeže Štěpána IX. (1058) došlo k pokusu římských patricijů znovu nabýt na volbu papeže vliv (volba Benedikta X.); reformní biskupové po dohodě s německým dvorem provedli v Sieně volbu svého papeže Mikuláše II. (1059), který Benedikta vytlačil, a zároveň vydali novou konstituci o řádu papežské volby (Decretum in nomine Domini - císař vyloučen z účasti na volbě papeže, toho volí sbor kardinálů, volba se nemusí odehrávat v Římě a papež nemusí být Říman, lid papeže jen formálně příjme; s drobnými úpravami platí dodnes); bylo však zřejmé, že Mikuláš více podporuje snahy reformních duchovních než císařského dvora. To se projevilo, když se dohodl s vůdci normanských výbojů Richardem z Aversy a Robertem Guiscardem, kteří se předtím střetli se Lvem XI. (dokonce ho i zajali), že jejich území na Sicílii a v jižní Itálii dostanou jako léna od římské církve a za to budou papeže vojensky chránit a finančně podporovat; zároveň je využijí v boj proti zbytkům Byzantské nadvlády na jihu Itálie. Tato dohoda šla přímo proti zájmům německých králů, kteří od dob Konráda II. považovali Normany za říšské leníky. 
	Roku 1060 tak mezi papežem a Německem začíná nový boj, v jehož čele se stále častěji objevuje kardinál Hildebrand (budoucí papež Řehoř VII.) - v Římě zvolen papež Alexandr II. a německý protipapež Honorius II., roku 1062 boj v Římě, pak v Německu, kde povstali proti poručenské vládě nad mladým Jindřichem IV. (1056-1105) kolínský arcibiskup Anno a vévodové bavorský a lotrinský; roku 1064 tak dochází k vyrovnání se s Římem a odvolání protipapeže Honoria; od 1165 samostatná Jindřichova vláda.
	Roku 1073 na papežský stolec dosedl kardinál Hildebrand jako Řehoř VII. (pontifikát 1073-1085). Jeho volba nebyla provedena ani podle starších ustanovení ani podle konstituce z r. 1059. Řehoř ihned začal prosazovat myšlenku nezávislosti moci církevní na světské - i nejnižší klerik platí před božským zákonem více než nejmocnější panovník; nástupce sv. Petra (= papež) má právo na nejvyšší a nekontrolovatelnou vládu, je strážcem božského řádu, může napomínat i trestat nejvyšší světské vládce (i císaře),  dokonce je může i sesadit, ideál theokracie; prosazována reconquista a boj proti islámu;
Vrchol (1073 -1085)
	Na základě clunyjského hnutí bylo kritizováno udílení církevních úřadů laiky, investitura od krále "z Boží milosti" původně nebyla do této kritiky počítána, protože král nebyl za laika považován. Stalo se tak teprve na základě sporu o milánské arcibiskupství r. 1070. Sem dosadil Jindřich jednoho milánského klerika, aby si tak zajistil poslušnost tohoto území, tuto volbu zpochybnila papežská stolice, která z autority apoštolského stolce prohlásila, že Bůh si přeje jiného kandidáta, který je proto právoplatně zvolen. Řehoř VII. následně vyhlásil všeobecný zákaz investitur. Při své činnosti nebral Řehoř ohled na to, že biskupové jako říšská knížata mají i světské funkce a jsou proto povinováni Jindřichovi jakožto svému pánu. Toto proto bývalo při volbě biskupů zohledněno. Po vydání Dictatu papae a dopisu zaslaném Jindřichu IV. se spor mezi císařem a papežem rozhořel naplno. Řehoř v prosinci 1075 zaslal císaři ultimatum, kde mu hrozil sesazením. Císař se opřel o spojenectví s říšskou církví, která mu byla povinována a na synodě ve Wormsu mu ve spolupráci s říšskými arcibiskupy a biskupy složil dopis, ve kterém papeže obviňoval z těžkých hříchů. Papež na oplátku vyslovil 22. února 1076 nad Jindřichem klatbu, Jindřich na Velikonoce vyslovil klatbu nad Řehořem a z titulu římského patricia vyzval "falešného mnicha Hildebranda" k odstoupení.
	Během další doby se ale ukázalo, že moc krále, opřená o říšskou církev je mnohem slabší než vliv papeže, proto začali Jindřichovi přívrženci od svého krále postupně odpadávat; král byl prakticky exkomunikován ("země se zachvěla", jak píše jeden z dobových kronikářů, ještě nikdy totiž nebyl král "z Boží milosti" vyloučen z církve). Jindřich, kterému šlechta v Německu hrozila sesazením, se proto koncem ledna vydal do Canossy (ke hradu Matyldy Toskánské, nejvěrnější přívrženkyni papeže), kde předstoupil jako kajícník a po složitém jednání (za krále se přimlouval například opat Hugo z Cluny) byl papežem Řehořem 28. ledna 1077 přijat zpět do církve. Tím se Jindřichovi podařilo zabránit svému sesazení, nicméně za cenu velkých ústupků moci papežství.
	Jindřich se však svým slibům za podpory protireformního duchovenstva, zejména z Lombardie vyhýbal a snažil se svoji moc konsolidovat. Proto říšská knížata, aby se z jeho vlivu vymanila, dosadila jako protikrále Rudolfa Švábského z Reifenheldu, který papežství zásadně ustupoval. Papež mu však z počátku nedával najevo svoji podporu, vyčkával a svoji pozornost přenesl do Francie a na Pyrenejský poloostrov (reconquista, římská liturgie); Jindřich mezitím obsadil většinu Švábska a území udělil svému stoupenci Fridrichu Štaufskému (základ moci štaufské dynastie). Papež proti tomu rozhodně vystoupil a 7. března 1080 vynesl nad Jindřichem novou klatbu, vyslovil podporu Rudolfovi a rozhlašoval, že rozhodné vítězství nastane v nejbližší době. Jindřich IV., tentokrát již s plnou podporou svého domácího episkopátu znovu vypověděl poslušnost a papeže dal synodou svých biskupů sesadit, volba protipapeže Klimenta III. (1080-1100). Bitva na řece Halstře - střet Jindřicha (na jeho straně i česká vojska - Vratislav) a Rudolfa. Rudolf byl zraněn a následky zranění umírá ("boží trest" - přišel o pravou ruku, kterou se přísahá). Říšská šlechta volí nového protikrále (Heřman ze Salmu, velmi slabý panovník), Jindřich ale upevňuje svoji moc a táhne na Itálii, kde v létě 1083 dobývá většinu Říma, Římané se časem poddali a otevřeli mu brány města; tak byl 31. 3. 1084 Kliment III. uveden na stolec sv. Petra. Papeže se ale pokusí podpořit Robert Guiscard, který se rychle vrací z Balkánu, kde bojoval z Byzancí; Jindřich před ním opouští Řím, který dorazivší Normané vyplení, Robert se vrací do bojů na Balkán, aby v této oblasti o několik měsíců později zemřel na mor. Řehoř VII. odjíždí do Salerna, protože ho Římané rozhněvaní normanským nájezdem vyhnali, zde umírá 25. května 1085.
Dohra (1085 - 1122)
	Jindřich se ze svého vítězství dlouho neradoval. Již roku 1088 nastoupil na papežský stolec gregoriánsky orientovaný Francouz Urban II. (1088-1099), jež sice do přímých střetů s Jindřichem nevstupoval, nicméně posiloval okruh jeho odpůrců (Matylda Toskánská, Normané, hornoitalští biskupové a zejména němečtí Welfové - sňatek mladého Welfa VI. s Matyldou, která byla asi o 40 let starší). Tím se upevnila německá opozice, vystupující proti Jindřichově snaze o zvýšení panovnické moci opřené o nižší šlechtu a rodící se města. Roku 1090 se Jindřich rozhodl pro další tažení do Itálie, kde gregoriánská strana nabírala převahu. Roku 1092 došlo u Canossy ke střetu, ve kterém byl Jindřich poražen opozicí, v níž byl i jeho nejstarší syn Konrád (německý protikrál 1087-93). Opozice na svou stranu získala r. 1104 i druhého Jindřichova syna Jindřicha.
	Roku 1095 na sněmu v Piacenze bylo jasné, že císařská moc je zlomena, protože proříšský papež Kliment II. byl sesazen. Urban II. tedy formuluje program rázného boje proti simonii (investituře). O něco později také Urban II. v Clermontu vyhlásí křížovou výpravu, její propagandou posiluje papežství. Jindřich IV. nakonec pobývá mezi Veronou a Padovou, kde si ještě uchoval moc, nicméně v Německu již rozhodují jiní. I jeho druhá manželka ho na pokyn papeže obviňovala z těžkých hříchů. Teprve roku 1098 se mohl vrátit do Německa, kde se kajícně chtěl účastnit křížové výpravy. Nakonec byl roku 1105 sesazen říšskou opozicí v čele s jeho synem a následníkem Jindřichem V. po vojenské porážce u Řezna, kde jako jeden z mála na jeho straně vytrval český kníže Bořivoj. Hrozila sice ještě další srážka, ale 7. srpna 1106 Jindřich IV. v Lutychu umírá. 
	I jeho syn Jindřich V. (1106-1125) pokračoval ve sporu o investituru v otcově politice. Roku 1111 se setkal s papežem Paschalem II. (1099-1118) a byl ochoten vzdát se práva investitury, pokud mu církevní instituce vrátí majetky, které od něj drží v léno. Nevýrazný asketický papež souhlasil, mezi církevními hodnostáři však vzniklo takové vření, že musel souhlas odvolat a císař byl dokonce vyhnán z Říma. Jindřich ho proto jako věrolomníka zajal a donutil ho pak uznat laickou investituru za právoplatnou. Papež však brzy toto svolení odvolal a boj pokračoval. Po sporech v Německu (porážka od Lothara ze Supplinburgu r. 1115) a uvalení klatby se Jindřich V. ocitnul téměř ve shodném postavení, jako jeho otec, s tím rozdílem, že za ním už nestál říšský episkopát.
	Paschalův nástupce, zkušený Francouz Kalixt II. (1119-1124) zahájil s Jindřichem vyjednávání, protože oba vrcholní představitelé cítili, že spor již musí skončit a to nejlépe kompromisem, který nakonec vyústil do konkordátu wormského (1122). Jeho základem bylo ostré teoretické oddělení moci světské a duchovní. Císař získal právo dosazovat církevní hodnostáře jen do jejich světské moci (Léna, statky), které bylo symbolizováno předáním žezla, a vzdal se investitury prstenem a berlou, které byly symboly duchovního úřadu. Výsledkem celého boje byl kompromis. Těžila z něho v Německu především knížata a v Itálii města. Vysocí církevní hodnostáři přestali být závislí na králi a splynuli tak s vysokou šlechtou. Starý systém "říšské církve" přestal existovat.
	Dohru měl spor o investituru v Anglii a Francii, ačkoliv spory byly ukončeny již roku dohodami 1107. V Anglii se později hlavou církve místo papeže prohlásil král.Ve Francii Filip IV. roku 1303 po té, co dokázal papeži, že jeho mocenské nároky se opírají jen o víru a demonstroval svoji mocenskou převahu, vyhlásil nezávislost francouzské církve na něm a následně r. 1309 odvezl papeže Klimenta do zajetí v Avignonu.
Použitá literatura:
Mezník, Jaroslav: Přehled dějin středověké západní Evropy I.. Brno 1995
Procacci, Guliano: Dějiny Itálie. Praha 1998
Šusta, Josef a kol.: Základy středověku. Praha 1937
Šusta, Josef a kol.: Středověk vrcholný a stárnoucí. Praha 1942
kol. autorů: ABC světových dějin. Praha 1967
kol. autorů: Dějiny Německa. Praha 1999
přednášky dr. Wihody ze středověkých dějin - západ
Hohenštaufská dynastie (1138-1254)
	4. 12. 1137 umírá bez mužských dědiců v Tyrolsku na zpáteční cestě ze své 2. italské jízdy císař Lotar III. Dědicem určil mocného manžela své jediné dcery, markrabího toskánského a vévodu bavorského Jindřicha Pyšného z rodu Welfů, nejbohatších knížat v zemi. Konrád Štaufský (švábský vévoda) ale zorganizoval volby bez welfské většiny a 1138 se dal povolat za krále, přesto byl Konrád III. (1138-1152) uznán /rod Hohenštaufů/. Tak začal boj Štaufů (císařská strana, Ghibellini) s Welfy (podpora papeže, Guelfové).
Fridrich I. Barbarossa (Rudovous)
 (žil 1122-1190, německý král od r. 1152, římský císař od r. 1155)
	Friedrich I. Barbarossa byl synovcem císaře Konráda III., zvolen místo jeho zemřelého syna; syn štaufského otce (Fridrich II.) a welfské matky (Judiata) - dočasné usmíření mocenských sporů mezi Štaufy a Welfy. Před svým zvolením se účastnil 2. křížové výpravy (1147-8).
	Boje za čest říše (Honor Imperii) - snaha o získání všech práv a hodností, které mu náležely jakožto králi německému, italskému, burgundskému a jako římskému císaři. Ochránce církve, boje v Itálii.
	Italská města v čele s Milánem nabyla za bojů o investituru rozsáhlých pravomocí a privilegií, kterých se nechtěli vzdát. Toužila po samostatnosti na Němcích, kteří jim z titulu italských králů vládli, přestože do poměrů v Itálii nijak zvláště nezasahovali. Města bohatla a začal se vzpírat (1167 - spojila se v lombardskou ligu). Podobně i v Římě městští patriciové se snažili vymanit z vlivu Němců, obnovili senát a snažili se zavést jakési republikánské poměry. Jejich cílem bylo, aby jako za časů antického Říma volil a korunoval římského císaře lid, nikoliv církevní hodnostáři. Fridrich se ale r. 1155 nechal korunovat papežem Hadrianem IV.
	Roku 1159 došlo v západní církvi opět ke schizmatu - volbě dvou papežů. Fridrich z titulu císaře se postavil na stranu kandidáta nakloněného Říši (Paschal III.), ačkoliv většina Evropy uznávala protištaufského papeže Alexandra III. Toho Fridrich uznal až roku 1177. Fridrich byl přesvědčen, že křesťanům má vládnout císař a ne papež. Proto chtěl ovládnout celou Itálii, ale byl poražen u města Legnana roku 1176 (severní Itálie).
Italské výpravy Fridricha Barbarossy
	1. výprava (1154-55) - císařská korunovační jízda, upálen odbojný Arnold z Brescie (protipapežský)
	2. výpava (1158-61) - obléhání Milána (za pomoci českých vojsk pod vedením Vladislava II. - korunovace na krále); na sněmu v Roncaglii vyhlásil Fridrich práva italských měst, vytvořeno právníky z Boloně, omezení samostatnosti měst; 1162 rozbořeno Milano
	3. výprava (1163) proti "veronskému spolku" - seskupení hornoitalských měst, snažící se uhájit svoji nezávislost
	4. výprava (1166-68) - dosazen procísařský papež Paschal III., po vypuknutí moru Fridrich odjíždí; 1167 bylo znovu postaveno Milano
	5. výprava (1174-77) - obléhána Alessandrie (pevnost pojmenována po papeži Alexandru, protivníku Fridricha a Paschala); vyjednávání s hornoitaskými městy; Fridrich těžce poražen r. 1176 u Legnana (silný Jindřich Lev mu neposkytl slíbenou pomoc), 1177 - smír Fridricha a papeže Alexandra. Jindřich Lev nakonec do vyhnanství (1181)., Bavorsko získal Ota Wittelsbašský.
	1183 - hornoitalská (lombardská) města získávají samosprávu pod (formální) císařskou svrchovaností
	1186 - Fridrichův syn Jindřich VI. se žení s Konstancií, dědičkou království obojí Sicílie - jejich syn je Fridrich II. Roger, pozdější německý císař, poslední Štauf na císařském trůnu (zvaný "stupor mundi - div světa")
	Privilegium Fridericianum "minus" ze 17. 9. 1156 (Řezno, vyrovnání mezi Štaufy a Welfy) aneb vznik Rakouska v jedné listině; osoby:	Fridrich I. Barbarossa (Štauf, římský císař a německý král)
					Jindřich Jasomirgott (Babenberk, strýc Barbarossy)
					Jinřich Lev (Welf, bratranec Barbarossy z druhé strany)
1. Jindřich Jasomirgott dal Bavorsko Barbarossovi
2. Barbarossa vrátil Bavory Jindřichu Lvu
3. Jindřich Lev vyňal z Bavorska Východní marku (Ostmark, Rakousko) a vrátil ji Barbarossovi
4. Barbarossa povýšil Rakousko na vévodství a dal ho Jindřichu Jasomirgottovi (1. rakouský vévoda)
	Právní gesta Barbarossy: Babenberkové dědičně vévody rakouskými, Vladislav II. českým králem, Welfové získali právo zakládat říšská biskupství.
	Jindřich VI. (1190-1197) - syn Barbarossy, po jeho nečekané smrti boje o trůn v Říši, 1194 získal bohaté sicilské království, posílení rodové moci proti papežství, ale náhlá smrt, králem korunován dvouletý syn Fridrich II.
	Filip Švábský (1198-1208) - nejmladší Barbarossův syn (nar. 1179, matkou Beatrix Burgundská), původně měl být biskupem, vzal si byzantskou princeznu Irenu (dcera mocného Izáka Angelovce, přijala jméno Marie), chtěl být správcem říše za tříletého Jindřichova syna Fridricha-Rogera Sicilského, jenže se formuje welfská opozice v čele se synem Jindřicha Lva Otou IV. Brunšvickým (protikrál 1198-1215), předci Plantageneti, korunován 1198 v Cáchách - obnoven zápas mezi Štaufy a Welfy (Filip i Ota byli velmi jemní a kultivovaní lidé). Inocenc III. (1198-1216) - jeden z nejmocnějších papežů, IV. křížová výprava proti jeho vůli dobyla 1204 Konstantinopol. 1208 Filip zavražděn, propapežský Ota IV. v Německu uznán, 1210 ho však papež exkomunikoval kvůli jeho světovládným tendencím a postavil proti němu sicilského krále Fridricha II.
	1212 ve Frankfurtu podruhé zvolen králem syn Jindřicha VI. Fridrich II. (1212-1250), papež ho vychoval spíše jako Itala než Němce, mylně si myslel, že má ve vzdělaném Fridrichovi spojence. Jeho ženou byla Konstancie Aragonská. Svému spojenci Přemyslu I. udělil v Basileji 1212 Zlatou bulu sicilskou (dědičné království), 1213 se Zlatou bulou z Chebu zavazuje respektovat zájmy papežů ve stř. a S Itálii. 27. 7. 1214 je v bitvě u Bouvines poražen Ota IV. (při belgické hranici) jako spojenec Angličanů ve válce proti Francii (umírá 1218 v ústraní), Francie hegemonem Evropy. Fridrich všeobecně uznán a 1215 korunován na krále.
	Štaufská říše se mění, stáhla se na Sicílii. Fridrich totiž porušil slib papeži a centrem Říše se stalo hohenštaufské Království sicilsko-neapolské. Vládne zde centralisticky (absolutismus), křesťanský universalismus, římské právo, univerzita v Neapoli, monopoly, silné loďstvo, tolerance. 1220 potvrzení vlastnických pravomocí světských i duchovních knížat v Říši, v Německu vládne syn Jindřich, Fridrich dosáhl 1220 císařské korunovace v Itálii, vrací se na Sicílii; odpor severoitalských komun.
	Nový papež Řehoř IX. uvaluje 1227 na Fridricha klatbu pro odkládání V. křížové výpravy, ta úspěšně uskutečněna (VI. k. v.), další trapné spory s papežem, 1230 zprostředkoval velmistr německých rytířů Heřman ze Salzy dočasné smíření papeže a císaře.
	1234 roztržka císaře se synem, králem Jindřichem, který navázal kontakty s lombardskou ligou (bohatá severoitalská samosprávná města), 1235 císař s malým vojskem do Německa, syna si podrobuje, zbavil ho vlády (římské i sicilské koruny) a poslal ho do zajetí i se syny a Markétou Babenberskou. Spor s Welfovci ukončil povýšením jejich alodních držeb na nové říšské vévodství brunšvické. Císař se oženil s Isabelou, sestrou angl. krále Jindřicha III. Fridrich díky Václavovi I. 1236 porazil spojence svého syna Jindřicha, rakouského vévodu Fridricha II. Bojovného. 1237 na sněmu ve Vídni představil 9tiletého syna Konráda, volili ho "nástupci římských senátorů" (i český král, ne západ Říše); Fridrich nebyl příznivcem kurfiřtství.
	1237 císař vítězí nad lombardskou ligou u Cortenuovy (porušení závazků k papežství), chtěl vládnout jako italský král, zrušit samostatnost měst, nedokázal však S Itálii sjednotit (stejně jako papež nedokázal vybudovat církevní stát ve stř. Itálii). Nový antagonismus guelfů a ghibellinů, poslední gigantické střetnutí univerzálních hlav křesťanstva. Papež chce Rakousko vymanit z moci Štaufů a vrátit ho Fridrichovi Bojovnému, vyslal Alberta Behaima (český původ) k nedoceněnému vévodovi Otovi a Václavovi, 1239 dohodnuto zasnoubení Václavova syna Vladislava s dcerou bratra Fridricha Bojovného. 20. 3. 1239 druhá papežská klatba na císaře (v ten den umírá velmistr Heřman, který překonal první rozkol), papež připravil útok na Sicílii (podpora Benátek, Janova a lombardské ligy), Václav císařovým protihráčem (guelfem), oba Fridrichové se smiřují. Václav jedná s císařem (bez vědomí papeže, stává se ghibellinem).
	Apokaliptický mongolský vpád 1241, formování vojska, ale císař spíše bojuje s papežem, porazil janovskou flotilu směřující na římský koncil, Řehoř IX. vyhlašuje křížovou výpravu proti Mongolům na pomoc Bélovi IV. a v obleženém Římě umírá. Mongolové sami odchází, dobře vyzbrojený Západ pro ně nepřitažlivý.
	1243 novým papežem Inocenc IV. (poprvé konkláve), věčný italský spor s Fridrichem, sídlí v Lyonu, 1245 koncil, papež chce využít Mongolů proti islámu, vysílá poselstvo; sesazení císaře z trůnu a vyobcování z církve (kacíř, harém...), křížová výprava proti němu, sesazování biskupů; jeho syn, legitimně zvolený král Konrád, neuznán jako nástupce. 1246-7 papežským protikrálem zvolen Jindřich Raspe (durynský lantkrabě, manžel sestry Fridricha Bojovného, který jako poslední Babenberk padl 1246), Konrád Jindřicha porazil, Jindřich umírá už 1247 (poslední Ludvíkovec); 1247-56 druhým protikrálem hrabě Vilém Holandský. Císař Fridrich umírá 1250 při bojích s papežem v Apulii na náhlou chorobu.
Interregnum (1250-1273)
	Konrád IV. (1250-1254) - syn Fridricha II., nekorunovaný, marně bojoval s holandským hrabětem Vilémem. Konec hohenštaufské dynastie na říšském trůně.
	Manfréd - levoboček Fridricha II., po Konrádově smrti prohlášen za vladaře obojí Sicílie (1258 se dal v Palermu korunovat za krále).
Němečtí králové, volení kurfiřty (1257-1347)
	V Německu stavovské zřízení, 1257 bylo rozhodnuto, aby volbu krále provedlo pouze sedm říšských kurfiřtů (volitelů, kurfiřtské kolegium - 1198-1806); 3 byli církevní (němečtí arcibiskupové), 4 byli světští (feudálové)
3 církevní:	kolínský arcibiskup
			trevírský arcibiskup
			mohučský arcibiskup
4 světští:	český král
			saský vévoda
			rýnský falckrabě
			braniborský markrabě
	Německo: Po smrti Viléma Holandského byl zvolen králem od jedné části kurfiřtů Alfons X., král kastilský (1257-1273), do Německa nikdy nepřišel; od druhé části Richard, vévoda cornwaleský (1257-1272), bratr anglického krále Jindřicha III., musel řešit problémy v Anglii. V Německu bylo bezvládí.
	J Itálie: 1258 se dal Fridrichův levoboček Manfréd korunovat na krále obojí Sicílie. 1266 Karel z Anjou, bratr fr. krále Ludvíka IX., jemuž papež Kliment V. dal Sicílii a Neapolsko, porazil Manfréda v bitvě u Beneventa (Manfréd padl). Papežové stále bojovali proti Hohenštaufům, poslední Štaufovec Konradino (Conradino) popraven v Neapoli (1268). 1282 sicilské nešpory - vraždění Francouzů, za krále povolán Petr Aragonský (manžel Manfrédovy dcery Konstancie), Karel z Anjou podržen jen Neapolsko.
	1273-1291 - Rudolf Habsburský, zakladatel rodu, švýcarský hrabě, smířil se s papežem Řehořem X., vzdal se Itálie, donutil P. Otakara II. k vydání alpských zemí, porazil ho 1278 na Moravském poli u Dürnkrut a pět let držel Moravu; vzestup rodu Habsburků.
	1291-1298 Adolf Nasavský - porýnský hrabě, marně bojoval s Rudolfovým synem Albrechtem (I.).
	1298-1308 Albrecht I. Habsburský, vévoda rakouský, odboj rýnských knížat; spolu s papežem Bonifácem VIII. proti vzrůstající moci Přemyslovců, neúspěšná výprava proti Čechám 1304; ale výhodný smír s Václavem III., po jehož smrti Albrechtův syn Rudolf zvolen českým králem (1306-7). Vzpoura švýcarských kantonů (pověst o Vilému Tellovi). Albrecht zavražděn svým synovcem, jeho syn Fridrich neudržel římskou korunu, načas úpadek rodu.
	1308-1313 Jindřich VII., dosud bezvýznamný hrabě lucemburský, zvolen s fr. podporou proti Albrechtovu synovi Fridrichu Rakouskému, 1309 nezávislost švýcarských kantonů (Uri, Schwyz a Unterwalden), rozdrobení říše, avignonské zajetí papežů, syn Jan zasnouben s Eliškou Přemyslovnou, Jindřich proklet za napadení Neapolska, náhle umírá v Itálii.
	1314-1347 zvolen částí volitelů bavorský vévoda Ludvík z rodu Wittelsbachů, protikrálem zvolen rakouský vévoda Fridrich Sličný (1314-1330), na jeho straně uherský Karel Robert; 1314-1325 boje o trůn. 1315 Ludvík Bavor potvrdil svobodu švýcarských lesních kantonů, přistoupení některých říšských měst (Curych, Bern), Jednota Švýcarska obávanou vojenskou silou, odloučení od Německa. Fridrich Sličný s pomocí Jana Lucemburského zajat (1322), Ludvík Bavor si ale znepřátelil papeže Jana XXII. i Jana Lucemburského (1323), proto se s Fridrichem smířil (1325) a doživotně mu ponechal císařský titul. 1328 se dal Ludvík korunovat šlechtou v Římě na císaře, sesadil papeže Jana a nechal zvolit protipapeže Mikuláše V. 1338 kurfiřti potvrdili, že německý král má titul římského císaře i bez papežské korunovace.
	Po smrti Jindřicha Korutanského 1335 Korutany a Kraňsko Habsburkům. Tyroly má Jindřichova dcera Markéta Maultasch provdaná za Jana Jindřicha (druhý syn Jana Lucemburského). 1341 Markéta zapudila manžela a vzala si císařova syna Ludvíka, nepřátelství Jana Lucemburského s Ludvíkem Bavorem, vzrostlo nepřátelství císaře s papežem. 1346 domluvil Jan Lucemburský s papežem Klimentem VI. v Avignonu, že jeho syn Karel bude zvolen za protikrále v Německu. Válce zabránila císařova smrt 1347, Karel uznán v celé říši (hrabě Günther ze Schwarzburku, zvolený za krále r. 1349 bavorskou stranou, zemřel krátce po volbě).
Lucemburská dynastie (1347-1437)
	1347-1378 Karel IV. (vnuk Jindřicha VII.), upustil od marných snah něm. králů o opanování Itálie a o uplatňování říšské moci v Burgundsku a spokojil se s formálním uznáním práv v těchto oblastech (1355 císařská korunovace v Římě, 1365 přijetí arelatské koruny). Hlavní pozornost věnoval upevnění a rozšíření teritoriální základny lucemburské moci (české království), kdežto v Německu upevnil politickou roztříštěnost písemným stvrzením dosavadních zvyklostí.
	1356 vydána na říšských sněmech v Norimberku a Metách tzv. Zlatá bula. Potvrzovala volební právo sedmi kurfiřtů, kteří volí krále většinou hlasů. Místem volby Frankfurt n. M., místem korunovace Cáchy. Český král byl uznán prvním mezi světskými kurfiřty, měl téměř nezávislé postavení.
	1359 nepřátelství Karla IV. s jeho zetěm Rudolfem IV. Rakouským (1358-65), který se spojil s Ludvíkem Bavorským a s Eberhartem Württemberským ve spolku, směřujícím k císařovu sesazení. Karel však zvítězil. 1364 dědická úmluva mezi Habsburky a Lucemburky.
	1378-1400/1419 Václav IV. - papežské schizma, politická roztříštěnost Německa trvá, svazy měst. 1386 porazili Švýcaři rakouského vévodu Leopolda III., habsburské državy ve Švýcarech omezeny na minimum. 1400 jedná Václav s fr. králem o odstranění papežské dvojice, znepřátelil si římského papeže Bonifáce IX., ten podpořil volbu protikrále Ruprechta Falckého (1400-1410). Václav sesazení neuznal, na jeho straně protifalcký spolek knížat a měst, 1410 však kurfiřti zvolili Václavova bratra Zikmunda Uherského a Jošta Moravského (3 králové).
	1411-1437 Zikmund Lucemburský, po Joštově smrti všeobecně uznán (i Václavem - tomu zůstal titul a některé důchody), 1414-18 církevní sněm v Kostnici k odstranění trojpapežství a zavedení církevních oprav. 1415 zastavil Zikmund Braniborské markrabství norimberskému purkrabímu Fridrichu Hohenzollernskému. Po Václavově smrti 1419 vystoupil s nároky na český trůn, byl však nucen o něj bojovat v husitských válkách (1419-1436), 1431 basilejský koncil.
Habsburská dynastie (1437-1740)
	1438-1439 Albrecht II., Zikmundův zeť, rakouský vévoda, král český a uherský, boje proti Turkům, v Německu stále neutěšené poměry, i za jeho nástupce.
	1440-1493 Fridrich III. - vládne 53 let, špatný vládce, vysoké daně, landfrídy. Mocné rody Hohenzolernů (od 1415 v Braniborsku) a Witelsbachů (Bavorsko). Švýcarsko se od německé říše odtrhlo 1449. 1452 se vzbouřili rakouští pánové, Ladislav Pohrobek vyproštěn z Fridrichova poručnictví a ujal se vlády v Rakousku, Česku a Uhersku; 1457 Ladislav umírá, Rakousy jsou Fridrichovy. 1461 se na sjezdu v Chebu jedná o zvolení Jiřího z Poděbrad za císařova pomocníka (římského krále). 1477 padl fr. Karel Smělý, soupeření mezi Habsburky a Francií (Fridrichův syn Maxmilián se oženil s Karlovou dědičkou Marií). 1485 Matyáš uherský dobyl Vídeň a usídlil se tam.
	1493-1519 Maxmilián I. - císař, pán všech rakouských zemí, němečtí stavové vzali správu země do svých rukou.
Křížové výpravy (1095-1291)
	Křížovými výpravami označujeme vojenská tažení evropských feudálů proti "nevěřícím", do pohanských oblastí nebo proti "kacířům". Byly většinou vyhlašovány z Říma papežem a byly motivovány a zdůvodňovány nábožensky ("pod znamením kříže"). Nejproslulejší se staly výpravy do východního Středomoří (Levanty) a do Palestiny. Cílem těchto výprav bylo dobytí Jeruzaléma a dalších míst spojených s životem Ježíše Krista ð jejich osvobození z rukou muslimů.
	První křížová výprava (1096-99) - vyhlášena papežem Urbanem II. v Clermontu 27. 11. 1095, cílem "osvobození Božího hrobu"; vyvolal ji průnik seldžuckých Turků (bitva u Matzinkertu, 1071, porážka byzantského císaře Romana) a zároveň snaha byzantského císaře Alexeia získat zpět moc a území, o která jeho předchůdce Romanos přišel při převratu (pomoc slíbil hrabě Robert Flanderský; poté Alexeios přislíbil papeži překonání schizmatu z r. 1054, císař pomoc Alexeiovi odmítnul). V čele rytířů vévoda Gottfried Bouillonský a jeho bratr Balduin, kníže Bohemund Tarentský, hrabě Robert Flanderský, vévoda Robert Normanský, papežský legát Ademar, také francouzští a němečtí rolníci a chudina pod vedením Petra Amienského a Gautiera ze Saint Savair (ti po cestě způsobovali židovské pogromy a drancovali, došli akorát do Malé Asie). Na území Palestiny vznikly čtyři křižácké státy: hrabství Edessa (Balduin, 1097), hrabství Tripolis (1097), Antiochijské knížectví (Bohemund, 1098), Jeruzalémské království (zvěrstva, králem Gottfried, vše mu podřízeno, 1099) + obsazena křesťanská Arménie.
	1144 dobyl mosulský sultán Edessu, proto:
	Druhá KV (1147-49) - neúspěšná, v čele fr. král Ludvík VII., císař Konrád III., (s ním i český Vladislav II. a mladý Barbarossa), velké ztráty v Malé Asii, poté se část křižáků vrátila (Vladislav přes Kyjev); zbylí křižáci ještě neúspěšně obléhali Damašek.
	1187 egyptský sultán Saladín dobyl Jeruzalém (král Vít Lusignanský), ztráta uzemí, křesťané se drží jen na úzkém pruhu pobřeží (Palestina).
	Třetí křížová výprava (1189-92) - "tří králů": Fridrich I. Barbarossa (utopil se v Turecku, řeka Salef), fr. Filip II. August, angl. Richard I. Lví Srdce, nejkvalitnější a největší (nejmocnější panovníci západní Evropy), nicméně chabé výsledky - 1191 dobyt Akkon: při jeho obléhání zemřel Barbarossův syn Fridrich Švábský, nové hlavní město jeruzalémského království. Filip II. a rak. vévoda Leopold V. brzy domů, znepřáteleni s Richardem. Cestou do Palestiny Richard dobyl Kypr (připojen k Jeruzalémskému království). Richard se se Saladínem dohodl, získal úzký pobřežní pruh mezi Tyrem a Jaffou a křesťanští poutníci a kupci mohli navštěvovat Jeruzalém. Při návratu Richard zajat a vězněn v Rakousku.
	Na Západě negativní vztah k Byzanci: schizmatici, výboje Manuela I. (1143-1180) do Itálie a na Sicílii. Od 1185 vládne v Byzanci dynastie Angelovců - slabí panovníci, decentralizace správy, hospodářská krize, piráti.
	Čtvrtá křížová výprava (1202-04) - vyhlášena r. 1199 papežem Inocencem III., původně proti Egyptu a na podporu křesťanů v Palestině. Na výzvu však reagovali jen někteří francouzští velmoži (Theobald z Champagne - vůdce výpravy, hrabě Balduin Flanderský), teprve r. 1200 se připojili další šlechtici. Vojsko se organizovalo v Benátkách, dóže Enrico Dandolo měl zajistit přepravu vojáků do Egypta. Během tohoto organizovaní zemřel Theobald, vedení přebral markrabě Bonifác z Montferratu (přítel Filipa Švábského) - ten podal návrh, aby výprava směřovala do Byzance. Křižáci měli spory s Benátčany ohledně financování cesty a také kvůli dluhům, co nadělali v Benátkách - domluveno dobytí křesťanského Zadaru (1202, město v Dalmácii, obchodní konkurence Benátek).
	Filip Švábský chtěl na byzantský trůn prosadit svého švagra Alexeia Angela - jednali kvůli tomu i s papežem, zamítnuto; princ Alexeios se obrátil na křižáky, slíbil jim spoustu peněz (200.000,- ve stříbře), 1203 po delších sporech se vojsko vydalo na Konstantinopol, ta měla slabou obranu - hrozilo dobytí, situace byla zatím nerozhodná, byzantský císař Alexeios III. ale utekl, jeho nástupce (i předchůdce) Isakios (otec Alexeia Angela) jednal s křižáky a přistoupil na návrh svého syna; aby zaplatil požadovanou sumu vypsal nové daně a rozprodával císařské a kostelní poklady - tím vyvolal nespokojenost obyvatel; v lednu 1204 byl lidem provolán nový císař Nikolaos, Alexeios Angelos povolal své křižácké spojence; byzantští velmoži dosadili Alexeia Duka; na trůně probíhaly rychlé změny - vraždy; Benátčané chtěli po Francouzích své pohledávky, dále obnovení svých obchodních privilegii udělovaných byzantským císařem a také léna na území Byzance. 13. dubna 1204 - křižáci vpadli podruhé do Konstantinopole - velká kořist, drancování. Papež se od křižáků distancoval a vyloučil je z církve; úpadek křižáckého hnutí.
	Na troskách Byzance založeno Latinské císařství (zánik 1261), další latinské státy: achajské knížectví, athénské vévodství, soluňské království. Nezávislost si uchovala Epirie, Trapezunt a Nikaia (císařství, zbytky Byzance). Latinským císařem se stal Balduin Flanderský (1204-6) - vládl jen na čtvrtině dobytého území, zbytek rozdělen mezi francouzské šlechtice a hlavně Benátky (základ pozdější benátské moci v této oblasti). Spory mezi Balduinem Flanderským a Bonifácem Montferratským mj. o vztah k byzantské šlechtě. V dubnu 1205 vpadli do Latinského císařství Bulhaři v čele s carem Kalojanem - bitva u Adrianopole, zajat císař Balduin (umírá v zajetí); jeho nástupcem se stal jeho bratr Jindřich Flanderský; během několika následujících let umírají téměř všichni velitelé této křížové výpravy i všichni bývalí byzantští vládci; Jindřich Flanderský měl dobré vztahy k byzantské šlechtě, po jeho smrti (1216) střídání různých francouzských rodů.
	Od 40. let 13. století nastává byzantská renesance a reconquista - vládci Nikajského císařství se snažili vrátit na byzantský trůn - dobré vztahy k Fridrichu II. Štaufskému x proti papeži - oslabení papežského vlivu v Latinském císařství; koncem 50. let 13. století Michael Palailogos se dostává do vedoucích pozic, proti němu nevlastní syn Fridricha II. Manfréd - je poražen; Michael se spojil s Janovem - proti Benátkám (základ obchodní moci Janova v této oblasti - antipatie Janov x Benátky provází tyto města dějinami). 13. srpna 1261 - dobyta Konstantinopol - restaurace Řeků, Michael VIII. Palailogos (1259-1282). 
	Hospodářství - prolínání byzantského, západního a benátského lenního systému, různé společenské postavení Řeků, Francouzů, Italů - smíšená manželství - zákony, úpadek vzdělanosti, dohled nad kláštery, pokusy o církevní unii.
	1212 - dětská křížová výprava - prý jen nevinné děti mohou osvobodit Svatou zemi, vedli je zfanatizovaní chlapci (10-12 let), děti z Francie vlákány v Marseille na lodi a prodány do otroctví, děti přišlé z německého Porýní do Janova byly poslány domů (většina z nich však zahynula cestou).
	1217-18 - křížová výprava Ondřeje II. - do Sýrie se vydal jen uherský král Ondřej II., protože angl. král Jan Bezzemek zemřel 1216 a císař Fridrich II. urovnával problémy v Německu. Po vylodění u Akkonu žádné další úspěchy.
	Po Ondřejově odchodu posílil zbytky křižáků hrabě Vilém Holandský a obrátil je proti Egyptu. Sice dobyl r. 1219 Damiettu (egyptská strategická pevnost), ale 1221 byl nucen zemi opustit.
	1219 do Egypta s křižáky i sv. František z Assisi, chtěl obrátit na víru sultána Kamela (a jeho synovce Malika el-Kámila), zděšen, obracel spíš křesťany - zločince; arabští velitele a islám na něj udělali poměrně dobrý dojem (a on na ně). /Green, Julien: Bratr František, Brno 2001/
	Pátá křížová výprava (1228-29) - podnikl ji císař Fridrich II. (konečně splnil slib daný Inocenci III. 1217, nový papež Řehoř IX. na něj uvalil klatbu) využil sporů mezi Egypťany, oslabení sultána Malika al-Kámila (Saladinův synovec), úspěchy díky jednání (a možná ještě po dojmu ze sv. Františka), sultán vydal křesťanům Jeruzalém, Betlém a Nazaret s tím, že v Jeruzalémě budou umožněny muslimské modlitby. Fridrich se nechal korunovat na krále jeruzalémského (papež smlouvy s islámskými vládci odsoudil).
	Po císařově odjezdu spory mezi křižáky, které vedly k jejich porážce. 1244 Jeruzalém byl definitivně dobyt muslimy, křesťanský svět šokován.
	Šestá křížová výprava (1248-54) - vedl ji Ludvík IX. Svatý, cílem Egypt (egyptský sultán ovládal Svatou zemi), přes počáteční úspěšné dobytí Damietty (1249) neúspěch, Ludvík poražen v poušti a byl zajat (1250), musel se draze vykoupit a vydat Damiettu. Během jeho nepřítomnosti ve Francii proběhlo r. 1251 velké rolnické povstání). Do Francie se král vrátil až 1254.
Jean de Joinville: Paměti křižákovy (přel. Václav Černý, Praha 1965)
	Jean De Joinville senešál (zástupce místodržícího hraběte) provincie Champagne (1224-1317), se v letech 1248-54 účastnil šesté křížové výpravy proti Egyptu a do Svaté země. Tato výprava měla v čele francouzského krále Ludvíka IX. Svatého. Na pokyn královské rodiny také roku 1309 Joinville své vzpomínky nadiktoval. Jejich cílem není jen zachytit události křížové výpravy, ale především zachytit Ludvíka jako typického představitele ryzího rytířství své doby - člověka moudrého, statečného a zbožného, ideálního představitele feudální třídy.
	Výprava byla vyhlášena, protože roku 1244 padl Jeruzalém zpět do rukou "nevěřících", kteří tentokrát přišli z Egypta. Francie, ochránce víry stojící v čele "Latinů", vytáhla proti egyptskému sultánu Salíhovi. Cílem tažení byla Damietta, kterou se podařilo dobýt. Potom se začal projevovat vliv prostředí (záplavy Nilu, nemoci) a také přesila nepřítele, kterému se nakonec křižáci vzdali a museli se vykoupit. Král Ludvík svoji svobodu získal ale až tehdy, když vrátil Damiettu. Při sedmé křížové výpravě (1270-71) pak Ludvík umírá v Tunisu na mor.
	Joinvillovy vzpomínky zachycují téměř vše - cestu po moři i přes poušť, boje s muslimy, různá jednání o spojenectví nebo vyjednávání o propuštění, finanční starosti, běžný život v táboře, rodinný život krále a přináší neotřelý pohled na život šlechtice na válečné výpravě bez zbytečných oslavných ód. Zajímavě působí jeho suchý výčet padlých spolubojovníků, přátel a poddaných.
	Sedmá křížová výprava (1270) - opět Ludvík IX. (a s ním anglický princ Edmund) do Tunisu (po dobytí a pokřtění Tunisu a jeho krále plánován úder na Egypt), křižáci podlehli morové epidemii (i s Ludvíkem), když čekali na vojska Ludvíkova bratra, sicilského Karla z Anjou, který tuto výpravu plánoval jako rozšíření své moci ve Středozemí; bezvýsledné.
	Papeži se marně dožadovali dalších výprav. Roku 1268 padla Antiochie, 1289 syrský Tripolis a konečně 1291 padlo město a pevnost Akkon (Akka, Saint-Jean-d'Acre), poslední křižácká država v Palestině, zánik křižáckých (latinských) států ve Svaté zemi, konec křížových výprav do této oblasti. Křižáci se udrželi jen na Kypru (rytířské řády).
Hodnocení KV:
negativa:
•	 zbytečné ztráty životů
•	 ohromné finanční náklady (na výpravách vydělávala italská města, zejména Benátky a Janov)
•	 drancování oblastí, kudy křižáci procházeli - nedůvěra ze strany obyvatelstva či místních vládců
•	 výpravy nejednotné (původní idea x zájmy jednotlivců)
•	 spory mezi jednotlivými vůdci
•	 často ovlivněno momentální situací v Evropě - panovníci se vrací, aby urovnali poměry doma, aniž by dosáhli cíle, kvůli kterému do Svaté země přijeli (téměř všichni - např. Richard Lví Srdce) nebo kvůli problémům nakonec vůbec neodjedou (Fridrich II. r. 1217); různí vládci mají spory s papežem, a proto na výpravu nejdou (Jindřich IV. r. 1095)
•	 útok na Byzanc (i další křesťanská území) - idea křížového tažení vytlačena kořistnickými zájmy
pozitiva:
•	 zintenzívnily se obchodní vztahy mezi Evropou a Asií (Orientem) - nové druhy ovoce, cukrová třtina, vína, vzácné látky (damašek, hedvábí)
•	 nové technické vynálezy (větrný mlýn, techniky zpracování kovů, barvení látek, konstrukce lodí…)
•	 kulturní obohacení Evropy - architektura, literatura, výtvarné umění
vznik rytířských řádů:
	a) Řád johanitů - potvrzen papežem 1113 jako první, později zvaný Řád maltézských rytířů (plný název: Rytířský a špitální řád sv. Jana Jeruzalémského na Rhodu a Maltě). Vznikl z bratrstva sv. Jana v Jeruzalémě, věnujícího se především nemocným, ale také boji. Později tento řád chránil cesty do Svaté země a při nich zřizoval špitály (první nemocnice) a hospice (první hotely). Pozorujeme, že nemocnice a hotely podobně jako univerzity patří k významným obohacením a novinkám iniciovaným církví. Ve znaku měli johanité bílý osmiboký kříž v červeném poli.
	b) Řád templářů - založen francouzskými rytíři roku 1120 v Jeruzalémě k ochraně poutníků. Byl zlikvidován Filipem Sličným roku 1312 pro údajné kacířství, ve skutečnosti kvůli rozsáhlému majetku získanému peněžními operacemi, sloužili jako "banka" (královské dluhy). Ve znaku měli templáři červený latinský kříž v bílém poli.
	c) Německý řád (řád německých rytířů)- založen 1190, péče o nemocné, později (r. 1211) se přesunuli do Uher a pak do SV Evropy - šíření křesťanství (Prusko, Litva…), novodobě špitální řád. Němečtí rytíři mají ve znaku černý latinský kříž v bílém poli.
	d) Křížovníci s červenou hvězdou (Čechy, jediný původní český řád založený sv. Anežkou)
	e) další řády: řád sv. Ducha, calatravský, evorský, svatého Jakuba z Compostely, alcantarský (hlavně ve Španělsku a Francii)
Další křížové výpravy:
proti "nevěřícím" a pohanům:
ve Španělsku - znaky KV nese reconquista proti Maurům (probíhá 1085 - 1492; 1212 - bitva u Las Navas de Tolosa - spojená vojska španělských států za pomoci evropských křižáků porazila Araby, ti od té doby již jen ustupovali)
do Polabí - němečtí císařové proti pohanským Slovanům (12. a 13. století)
do Pobaltí - středoevropská šlechta proti pohanským Prusům (13./14. století - Přemysl Otakar II. založil r. 1255 Královec (Königsberg - Kaliningrad); řád německých rytířů r. 1230 přenesl působiště z Levanty do Pruska, kde se spojil s řádem mečových rytířů, boje i proti křesťanským Rusům (Čudské jezero 1242 - Alexandr Něvský)
na Balkáně - proti Turkům (1444 - těžká porážka převážně uherských, polských a srbských křižáků v "bitvě národů" u Varny (Vladislav III. Jagellonský - Varenčik, Jan Hunyady, kardinál Cesarini); po pádu Konstantinopole snahy o další velkou výpravu - už se neuskutečnila
proti kacířům:
ve Francii - proti albigenským kacířům v Provence a Burgundsku (1207/8 - 1229) - přerostly ve válku severu Francie (Kapetovci) proti jihu Francie (Plantagenetové) o moc a přístup k moři, také o nástupnictví
v Čechách - proti husitům (pět neúspěšných výprav v letech 1420-31) a r. 1466-8 proti Jiřímu z Poděbrad
	Prakticky všechny papeži vynesené klatby byly doprovázeny vyzváním ke křížové výpravě proti těm, nad kterými byl interdikt vyhlášen, v naprosté většině však k výpravě nedošlo nebo výprava byla jen málo významnou (lokální) záležitostí; úpadek myšlenky.
Románská kultura (1000 - 1250)
	- od slova Roma (Řím)
	Rozhodující vliv na vzdělání a kulturu mělo náboženství. Obřadním jazykem katolické církve byla latina. V ranném feudalismu se pěstovala gramatika (= mluvnice), rétorika (= řečnictví) a dialektika (= umět vysvětlit svůj názor). Středisky vzdělanosti se stávaly kláštery, při nichž vznikaly klášterní školy, které se udržely až do 20. století.
Románský sloh
	Jeho základním znakem je polokruhový oblouk /Ç/, dalším znakem je mohutnost, jednoduchost a pevnost stavby. Stavělo se z kamene a ze dřeva. Stavěly se rotundy (malé kostelíky), baziliky, kláštery, kamenné hrady, kupecké domy, šlechtické dvorce a mosty.
Nejvýznamnější románské památky:
	Hodně se jich zachovalo v Itálii (Ravenna, Benátky), v Německu (Porýní) a v Anglii nebo ve Francii. U nás v České republice je to např. rotunda na hoře Řípu, rotunda ve Znojmě, rotunda svatého Kříže a svatého Martina v Praze, bazilika svatého Jiří na Pražském hradě, hrad Přimda, kupecké domy na Starém Městě pražském a další.
Počátky a rozvoj středověkých měst
	Základním znakem tohoto období je všestranný rozvoj feudálního způsobu výroby. Ve 13. století se v Evropě dovršila společenská dělba práce oddělením řemesla od zemědělství a převahy nabylo zbožní hospodářství (každý výrobek se stává zbožím, je určen pro trh a prodává se za peníze). Rozšířila se plocha obdělávané půdy, masově vznikají města a byly posíleny obchodní vztahy. Hlavním zaměstnáním obyvatelstva je zemědělská výroba, která se neustále rozšiřuje, využívá se trojpolního systému, železného nářadí. Méně pokročil chov dobytka.
	Kolonizační činnost = osidlovací činnost.
	Města - centra řemesel a směny, vyvinula se z řemeslnických osad nebo z podhradí, dále vznikala na křižovatkách cest a u brodů. V oblasti Středozemního moře a v západní Evropě vznikají již v 11. století, v ostatní Evropě ve 12. a 13. století.
	Města:	- královská (říšská) - města, která vznikala na královské půdě
			- vrchnostenská - zakládána na půdě jiných světských nebo církevních feudálů
	Vznik peněžní renty - od 13. století bylo naturální hospodářství nahrazeno hospodářstvím peněžním.
	Renta: v úkonech, v naturáliích, peněžní
Dějiny hereze
	Hereze (kacířství, bludařství) - náboženské směry odchylující se od oficiální církevní doktríny (dogmat), od církevního učení a kultu. Mělo v různých dobách rozličný obsah i formu, ale vždy předpokládalo tvrdošíjnost nositele, který se nechce podřídit církevní věrouce, za což následoval přísný trest, stejně jako za čarodějnictví (upálení, utopení apod.). Heretici byli trestáni přísněji než židé či muslimové, kteří měli spíše status jakýchsi hostů. Heretická hnutí se nejvíce šířila od 2. pol. 11. stol. v Itálii, Flandrech a hlavně v jižní Francii, odkud se šířila do dalších městských oblastí (Porýní). Rozeznáváme dva hlavní proudy:
	a) Katharství - jižní Francie, vychází z toho bogomilství (Balkán, 10. st.); svět je špatný, možná stvořen Satanem (či nesprávným starozákonním Bohem), kněžská hierarchie špatná, dobří pouze asketi. Centrem Albi, měšťansko-šlechtické zbožné kruhy. Na poč. 13. stol. hnutí z popudu papeže zničeno ve "válce proti albigenským". Kathaři se ale znovu objevují v S Francii ve městech Picardie - husité je zvou pikharty - vypovězeni, přes chiliasmus (nauka opírající se o představy blouznění za raného křesťanství, učení o druhém návratu Krista, tisíciletá říše; husitské pouti na hory. Patří sem i táborité - nejradikálnější husité) dospívali k panteismu (hlásání jednoty boha a světa), k živelnému materialismu a utopickému komunismu. V Čechách poprvé 1418 nepočetná kacířská sekta táborských radikálů v době HRH; M. Húska, Kániš. U nás ztotožněni s adamity - sexuální volnost, zvrácenost; Žižka jich u Sezimova Ústí 50 upálil (klášter Klokoty).
	b) Valdenské hnutí - odlišné než katharství, kazatelé a měšťané, chtěli uznání církve, hlásali chudobu a kritizovali antievangelijní morálku církve. Založeno lyonským kupcem Valdesem, ovlivnil Itálii ("lombardští chudí").
	Od 13. století se prosazují systémové městské a univerzitní hereze. Množství kacířských směrů vzrostlo v období reformace (luteránství, novokřtěnci).
	Utrakvisté - umírnění husité, kališníci (přijímání z kalicha, pod obojí), arcibiskup Jan Rokycana (nebyl uznán Vatikánem).
	- další hereze: sekty patarenů, arnoldistů, fraticelli atd.
První univerzity
	Na konci 11. století vznikla v Itálii Bolognská právnická škola, na níž se začal studovat a vykládat Kodex občanského práva, sestavený již za Justiniána I. V čele bolognské školy stál učitel rétoriky a logiky Irnerius. Bolognská škola se přeměnila v univerzitu a stala se tak první křesťanskou univerzitou v Evropě. Studovalo na ní ve 13. století tisíce posluchačů z celé Evropy. Stala se střediskem studia římského práva.
	Roku 1224 byla založena univerzita v Neapoli a ta vychovávala právě vzdělané úředníky. Další univerzity vznikly v Palermu a Salernu. Podle italského vzoru vznikaly univerzity v Anglii - Oxford, Cambridge; ve Francii - Sorbonna; ve Španělsku - Salamanka.
	Úloha univerzit jako kulturních středisek v Anglii ve středověku byla velká. Katolická církev se snažila uchvátit do svých rukou vedení univerzit a úplně je podřídit svému vlivu. 13. a druhá polovina 14. století byla ve znamení rozkvětu Oxfordské a Cambridgeské univerzity. Na Oxfordské univerzitě se rozvíjela především přírodověda a matematika.
	První školy na území dnešní Francie zakládal Karel Veliký. Roku 1257 byla založena Pařížská univerzita - původně to bylo teologické učiliště pro 16 chudých studentů, které vlastnil Robert de Sorbonn (od toho Sorbonna). Na pařížské univerzitě přednášel Čech Vojtěch Raňkův z Ježova ("muž hrozného rozumu"), přítel Karla IV. a autor výroku "Otec vlasti". Byl zatím jediným českým rektorem této univerzity. Dále na této univerzitě působil Jeroným Pražský, přítel Mistra Jana Husa, druhý upálený Čech v Kostnici.
Od západofrancké říše k Francii
Británie
Francie:							Anglie:
rod Meroveovců (486-751)				doba Anglosasů (449-1016)
rod Karlovců (751-987)					rod dánský (1016-1041)
rod Kapetovců  (987-1328)				rod normanský (1066-1154)
rod Valois [valua] (1328-1498)				rod Plantagenetů [-dž-] (1154-1399)
								rod lancasterský (1399-1461)
								rod yorský (1461-1485)
								rod Tudorovců (1485-1603)
Počátky francouzského království
Francká říše
	- dynastie Meroveovců (486-751): Chlodvík, Chlothar I. II., Dagobert; Pipin Heristalský, Karel Martell.
	- dynastie Karlovců (751-987): Pipin Krátký, Karel Veliký, Ludvík Pobožný, Lothar I. - 843 západofrancká říše, rod Karlovců déle než ve VFŘ, ale panovníci bezmocní: Karel II. Holý (Normané, zásah Ludvíka Němce), Ludvík Koktavý, Karel Prosťáček, Ludvík V. Líný.
	Značná nezávislost velmožů, země se rozpadá, Karel Holý navíc musel rozdávat země v léno v boji proti Normanům (u Paříže 845, 856, 861).
	870-80 připojeno Lotrinsko k VFŘ a zůstalo tak až do vlády Ludvíka XIV.
	877 vzniká samostatné arelatské království (jižní Burgundsko, Provence, hl. m. Arles), 888 samostatné severní Burgundsko, v 10. stol. spojeno, v 11. stol. (1033-1034) to připadlo německé Římské říši.
	Normanské nájezdy (asi z Dánska), 911 dal západofrancký král Karel Prosťáček vikingskému náčelníku Rollovi v léno Normandii, konec nájezdů.
	Uvolnil se taky vztah Bretaně a Aquitanie k Francii.
	Od třetí čtvrtiny 9. stol. Karlovce ohrožovali Robertovci (= Kapetovci), pařížský hrabě Odo krátce králem. Dynastie Karlovců vymřela roku 987 Ludvíkem V. Líným, téhož roku byl králem Francie zvolen pařížský vévoda Hugo Kapet (987-996) /Pláštík, jeho předkem byl král Odo/, pokusil se o překonání feudální rozdrobenosti Francie, patřilo mu nevelké území v okolí Paříže, stal se zakladatelem dynastie Kapetovců, která ve Francii vládla do roku 1328 (ve vedlejších větvích do 1792 a po revoluci a napoleonské éře do 1848). Hugo Kapet byl zvolen za krále, protože se o něm vědělo, že nemůže překážet rozpínavosti vévodů (byl to slabý panovník).
	Francie byla tehdy rozdělena na vévodství. Kapetovci zůstávali po celé 11. století proti rozpínavosti vévodů bezmocní, ovládali jen Orleánsko. Původním panstvím Kapetovců bylo nevelké území kolem Paříže. S pomocí nově vznikajících měst a církve se podařilo francouzským králům překonávat rozdrobenost.
	Robert II. Pobožný (996-1031) - Hugův syn, vzdělaný a dobročinný panovník, jeho učitelem remešský arcibiskup Gerbert - přítel Oty III. a pozdější papež.
	Pro zmírnění násilí je za Jindřicha I. (1031-1060) zaveden ve dny Kristova utpení (od čtvrtka do neděle) Boží příměří (Treuga Dei, 1041, poprvé 1027) /v 10. stol. neúspěšné Boží míry - pax dei/, pro rušitele míru zákazy obřadů, tak vznikly mocné papežské interdikty. V polovině 11. století nejhlubší krize, spory mezi králem Jindřichem I. a normanským vévodou Vilémem Dobyvatelem (angl. král od 1066); normanské vévodství nejsilnější, dobře zorganizované (nebyla tam velká šlechta, proto vévodové mocnější).
	Přes všechna negativa kulturní rozkvět, rytířská kultura, chansons de geste (po 1100 Píseň o Rollandovi), katedrální školy základem univerzit.
	Král však vždycky považován (velkými leníky) za reprezentanta celé země. Arcibiskupství i mimo královskou doménu podléhala králi; 11./12. století - královská města.
	Od konce 11. stol. se z Francie šíří scholastika, vítězí ve 13. století, když se z východu šíří Aristooteles.
	Ludvík VI. (1108-1137) rozšířil kapetovské državy.
	Ludvík VII. (1137-1180) získal rozsáhlé aquitánské vévodství sňatkem s jeho dědičkou Eleonorou, ale rozchod manželů po Ludvíkově návratu z II. k. v. znamenal vážné ohrožení kapetovské moci + ztrátu rozlehlých území, která sňatkem s ní 1152 získal Jindřich z Anjou, který 1154 nastoupil na anglický trůn jako Jindřich II. Planagenet (1154-1399 vládne Anglii fr. rod Plantagenetů) - Jindřich měl velkou část Francie, Kapetovci nemohli ani k moři.
	Proti anglickým Plantagenetům narozdíl od otce úspěšně bojoval syn Ludvíka VII. Filip II. August (1180-1223), první mocný Kapetovec. 1190 se s angl. králem Richardem Lví Srdce účastní III. křížové výpravy, ale vrací se domů, 1202-4 dobyl na Janu Bezzemkovi většinu angl. držav ve Francii. 1209 začal 20letou křížovou válku proti Albigenským - náboženská sekta nazvaná podle města Albi (J Francie), vede je toulouský hrabě Raimund VI., křižáky (dobrovolníky a dobrodruhy) vede hrabě Šimon z Montfortu; Filip získal toulouské hrabství. Od vítězné bitvy u Bouvines (Flandry, 1214) proti angl. králi Janu Bezzemkovi (bratr Richarda Lví Srdce) a jeho spojenci něm. císaři Otovi IV. Brušvickému Francie hegemonem evropské politiky (Anglie ztratila většinu území ve Francii). Francie má Normandii, nesahá až ke Středozemnímu moři, ale přesto je největší. Gotika.
	Ludvík VIII. (1223-1226) syn a nástupce Filipa II. (z manželství s Isabelou Hegenavskou), přijal kříž proti katharům (Albigenským), získal další část J Francie (arcibiskupství v Narbonne), Francie poprvé až u Středozemního moře, při cestě zpět předčasně umírá.
	Ludvík IX. Svatý (1226-1270) - nastoupil v 11ti letech, vládne za něj matka-regentka Blanka Kastilská, která 1229 dokončila válku s Albigenskými a zřídila inkviziční soudy. Když Ludvík dospěl, rozáhlé reformy - řádné soudnictví (legisté = právníci), parlamenty (král. soudní dvory), sbírka zákonů. Městský stav, cechy, obchod, průmysl. Robert de Sorbonn zakládá pařížskou univerzitu. Podnikl VI. křížovou výpravu do Egypta (1248); 1251 doma rolnické povstání. Mírem s Jindřichem III. získal všechny angl. državy ve Francii. Ludvíkův bratr Karel z Anjou získal s pomocí papeže (bojem proti Manfrédovi, levobočku Fridricha II.) království obojí Sicílie (1266). Umírá na poslední, VII. (8.) křížové výpravě do Tunisu.
	Filip III. Smělý (1270-1285) - syn Ludvíka, uzemní zisky, neměl otcův charakter, nevýznamný. 1282 ztratil Karel z Anjou sicilskými nešporami Sicílii, která se poddala Aragonii. Filip marně bojuje, Anjouovci si podrželi pouze Neapolsko,
	Filip IV. Sličný (1285-1314) - bezohledně válčí s Anglií, což vyčerpalo královskou pokladnu, a proto tuto finanční tíseň řešil zdaněním církevního majetku. Tím se dostal do sporu s papežem Bonifácem VIII., Filip ho přepadl a zajal, jeho nástupce Francouze Klimenta V. donutil přestěhovat se do Avignonu, tzv. babylonské zajetí papežů (1309-76), závislí na fr. králi. Na Filipovo přání zrušil Kliment 1312 templáře (majetek koruně a johanitům, velmistr Molay upálen). Filip svolal 1302 stavovské shromáždění zástupců církve, šlechty a měst, aby podpořilo jeho opozici vůči teokratickým nárokům Bonifáce VIII. Bývá označováno jako první "generální stavy" (états généraux).
	Ludvík X. (1314-16) - ústupky šlechtě; po jeho smrti spor, zda má vládout jeho dcera či bratr Filip.
	Filip V. (1316-22) - 1317 se shromáždění stavů usneslo na tom, že ženy nemají nárok na trůn.
	Karel IV. (1322-28) - také bez mužských potomků.
	Když na přelomu 13. a 14. století vymírají Přemyslovci, Arpádovci, Piastovci a Karlem IV. i přímá větev Kapetovců, nastupuje ve Francii 1328 rod Valois, druhá větev rodu Kapetova - to dalo podnět ke stoleté válce s Anglií, jejíž král Eduard III. si činil po matce nárok na fr. trůn.
	Filip VI. (1328-1350) - syn bratra Filipa IV., z pobočné královské dynastie Valois (1328-1498). 1337 začíná stoletá válka.
Vznik anglického státu
Doba Anglosasů (449-1016)
	407 odešla z Británie římská vojska, zůstali zde původí Keltové. Od pol. 5. stol. pronikají do Británie germánské kmeny Anglů, Sasů a Jutů. Usazují se tady, zatlačují původní (romanizované) keltské obyvatelstvo do horských oblastí Walesu a Skotska, část Keltů do fr. Bretagne (boje Keltů s dobyvateli - artušovská legenda, Artuš zemřel 537).
	449 Anglosasové vytvořili 7 království (Kent, Essex, Sussex, Wessex, East Anglia, Mercia, North Umbria) a poč. 7. stol. přijali křest od mnichů z Irska (tam už r. 432 přišel sv. Patrik) a od benediktinů z Říma (Řehoř I. vyslal sv. Augustina, 597, první arcibiskup v Canterbury). Beda Venerabilis (673-735) – North Umbria, římské křesťanství, učenec a dějepisec, všeobsáhlá encyklopedie, i o britských dějinách. Wessexský král Egbert 827 sjednocuje všech 7 království v jediný stát (byl v mládí na dvoře Karla Velikého a napodoboval ho). Sjednocení završeno nutností obrany před dánskými nájezdy, sjednotitelem vzdělaný král Alfréd Veliký (871-900) - osvobodil zemi z dánského područí (885, tribut). V 10. stol. Anglosasové zemi i se Skotskem sjednocují v "císařství Albionu".
	1002 jsou povražděni všichni Dánové v zemi, Anglie je napadena dvěma svrženými králi - dánský Svend S rozčísnutou bradou a norský Olav Trygvasson; Svend je uznán za vládce.
Rod dánský (1016-1041).
	Po Svendovi vládne Anglii jeho syn Knut Veliký (1016-1035), později i král dánský a norský, vytvořil rozsáhlou říši spojenou Severním mořem. Přes svůj dánský původ nepůsobil v Anglii jako dobyvatel. Ctil anglosaské tradice (vyšší kultura), přestoupil na křesťanství, on i jeho synové celkem úspěšně odstraňovali rozpory mezi Dány a Anglosasy (mluvili tehdy velmi podobným jazykem).
	Po nich králem opět Anglosas Eduard III. Vyznavač (1042-1066) - poslední člen domácího královského rodu, zbožný a procírkevní, založil Westminster; slabý, závislý na velmožích. Ti si po jeho smrti zvolili Haralda (syn velmože Godvina), proti němu norský král Harald Přísný a normanský vévoda Vilém. Norský útok Harald odrazil a Harald Přísný při něm zahynul, Vilém ale nad anglosaskými kmeny zvítězil 14. 9. 1066 v bitvě u Hastings.
Rod normanský (1066-1154)
	Vilém I. Dobyvatel  (1066-1087) se prohlásil králem, zkonfiskoval anglosaské šlechtě téměř všechnu půdu a rozdělil ji normanským baronům ze své (fr.) družiny. Vládl jako dobyvatel, omezoval práva svobodných anglosaských rolníků, dvorní řečí francouzština. Promyšleně budoval i státní správu, do čela jednotlivých hrabství postavil sheriffy, kteří se starali o administrativní, soudní a daňové záležitosti. Byli odpovědni přímo králi. Vzpoury Anglosasů krutě potlačeny. V této době vzniklo v Anglii i první velké statistické středověké dílo Domesday Book (Kniha posledního soudu, 1086) - zachycuje majetek koruny: údaje o rozloze zemědělské půdy, počtu lidí, dobytka, hospodářského nářadí a jednotlivé příjmy z jednotlivých hrabství; stala se podkladem pro vypočítávání (odvod) peněžních daní (dle výše majetku), mnoho svobodných rolníků znevolněno (možnost výkupu). Ač cizák, Vilém položil základy silného anglického státu (už nikdy nebyl dělen, tenkrát k němu však nepatřil Wales); agrární převrat, ovládnutí leníků. Nizozemci kupovali vlnu, důležitý vývozní artikl.
	Po Vilémovi jeho synové: Vilém II. Ryšavý (1087-1100) vládne v Anglii, v Normandii vládne Robert, po návratu z křížové výpravy chtěl i anglickou korunu, poražen nejmladším bratrem Jindřichem I. (1100-1135), sjednocení ostrovních i pevninských držav; zlepšení administrativy (královská rada). Po jeho smrti boje mezi jeho dcerou Matyldou (podruhé provdaná za Fr. Plantageneta) a jeho synovcem Štěpánem z Blois (1135-1154), smlouva, Štěpán králem, po jeho smrti trůn přechází na Matyldina mocného syna Jidřicha II. Plantageneta.
	Od konce 11. století byla v západní Evropě překonána feudální rozdrobenost a vytvořily se jednotlivé feudální centralizované monarchie.
	Skotsko - země původně osídlena Pikty (název od Římanů - "pomalovaní"). Nikdy se nedostali pod Řím. Ze severního Irska sem přišli keltští Skotové, z východu germánští Anglové. Nájezdy Vikingů. Piktové a Skotové se působením Ira sv. Kolumbana staršího obraceli na křesťanství (565), církevní organizace byla irského typu; později převládla římská církevní organizace. Skotsko tříjazyčné (jazyky skandinávské a keltské, anglosaština); v 9. stol. keltští Skotové a domácí Piktové splynuli v jeden národ. Vládci Skotska někdy nezávislí, někdy leníky anglických králů. (Skotský král Duncan zavražděn svým příbuzným Macbethem, který se ujal vlády, ale byl svržen Duncanovým synem Malcolmem - viz Shakespeare). Konsolidovaným státem se Skotsko stává až ve 12. století. 13./14. století - Eduard I. si Skotsko podřizuje, povstání Williama Wallace, nezávislost obnovil Robert Bruce, 1305; za Eduarda 1314 prohlášen Bruce králem.
Rod Plantagenetů (1154-1399)
	Jindřich II. (1154-1189) ovládá víc než polovinu Francie (SZ, od Flander až k Pyrenejím), hlavně díky sňatku s rozvedenou manželkou fr. krále Ludvíka VII. Eleonorou, dědičkou aquitánskou. Reformami obnovuje panovnickou moc, zeslabenou boji o trůn; zesílena centralizace státní správy. Šerifové dozorováni královskými soudci. Zvýšeny panovnické příjmy, založena univerzita v Oxfordu. Roku 1164 se Jindřich pokusil tzv. clarendonskými konstitucemi uvést církev znovu do závislosti na panovnické moci, proti hlava anglické církve canterburský arcibiskup Tomáš Becket a papež Alexadr III., Becket z králova návodu 1170 zavražděn (sv. Tomáš Canterburský), 1172 smír s papežem, Jindřich  si neúspěch vynahradil výboji v Irsku, Skotsku; překonal i vzpouru synů (Ludvík VII. mu musel vrátit část Normandie).
	Richard I. Lví srdce (1189-1199, syn Jindřicha II.) - známý rytíř, trávil většinu vlády mimo zemi, zúčastnil se 1190 III. křížové výpravy do Jeruzaléma, zemřel v boji se sílící Francií.
	Ve skutečnosti v Anglii vládl jeho bratr Jan Bezzemek (1199-1216), který si znepřátelil šlechtu (barony) i církev. Anglie ztrácí v letech 1202-04 většinu fr. lén, Jan sáhl na arcibiskupský majetek, papežský interdikt, 1212 papežem zbaven trůnu a ten nabídnut fr. králi Filipovi II., Jan přijal papežský diktát. 1214 prohrál v bitvě u Bouvines (spojenec Ota  IV.) s fr. Filipem II. Augustem, Francie se stává nejmocnějším státem Evropy, Anglie do izolace. Roku 1215 vydala šlechta s londýnským měšťanstvem Velkou listinu svobod - Magna charta libertatum - tímto dokumentem se král musel zavázat, že bez vynesení soudního rozsudku neuvězní, ani statku nezbaví žádného svobodného obyvatele země a že nebude vybírat žádné nové dávky bez svolení "velké rady", v níž mělo zasedat i zemanstvo a měšťané. Tak vznikl první evropský parlament, který se později rozdělil na stranu lordů a komoru obecnou. Společný postup proti králi sblížil normanskou šlechtu s anglosaským obyvatelstvem, což přispělo k splývání obou složek a k vytvoření jednotné anglické národnosti.
	Jindřich III. (1216-1272) - za nezletilce vládli papežští legáti, jeho oblíbencem Šimon z Monfortu (syn pokořitele Albigenských), jmenoval ho hr. Leicesteským, vypudil ho králův bratr Richard Cornwallský (něm. král 1258-1272), Šimon zpět v čele nespokojené šlechty (Jindřich neúspěšný v boji s Francií), Jindřich zajat šlechtou a vládne Šimon, rozšířil parlament (více měst a nižších šlechticů), v bitvě s kralevicem Eduardem zabit.
	Eduard I. (1272-1307) - parlament rozhoduje o daních a clech; Edward připojil trvale Wales, načas Skotsko - povstání Williama Wallace, 1305 obnovuje nezávislost Robert Bruce, král zemřel při tažení proti němu.
	Eduard II. (1307-1327) - slabý panovník, 1314 Bruce skotským králem, 1327 potlačuje vzpouru strýce z Lancasteru, odstraňuje nařízení omezující královskou moc, jeho žena Isabela ho s milencem Mortimerem zavraždila.
	Obchod ovládají hlavně Nizozemci a hanza. Tvoří filozof Roger Bacon, zemř. 1294), božský původ papeže popřel John Wyclif (zemř. 1384).
Stoletá válka mezi Anglií a Francií (1337-1453)
	Příčinou stoleté války byly dynastické nároky anglického krále Eduarda III. (1327-1377) na francouzský trůn a střetání anglických a francouzských hospodářských zájmů ve Francii a ve Flandrech. Matka Eduarda III. Isabela, dcera francouzského krále Filipa IV. Sličného, se snažila svého syna prosadit na francouzský trůn, protože byla nejstarší žijící ženou z kapetovského rodu. Eduard se brzy vymaňuje z moci matky, vyhnal ji ode dvora a dal popravit Mortimera.
	Příležitost k uchopení Flander získal francouzský král Filip IV. Sličný (1285-1314), když cechy ve flanderských městech (Gent, Bruggy, Ypres, Lille…) začaly bojovat s městským patriarchátem. Patriciové požádali Filipa o pomoc a ten ji poskytnul, získal tak ve Flandrech velký vliv; Filip ale nasadil velké daně a tak proti němu vypuklo povstání lidových vrstev, podporovaných Angličany (1302, Bruggy - "povstání jitřních hodinek"), Filip tam poslal královské vojsko, které ale bylo poraženo u Courtrai ("bitva zlatých ostruh"). Filip tak ztratil vliv na většině území, co předtím ovládal. Francouzský kapitál a francouzská vlna se však ve Flandrech uchytla, což oslabilo pozice Angličanů, kteří to začali citelně poznávat na svých příjmech, protože Angličané byli hlavními dodavateli vlny na výrobu sukna a flanderští obchodníci zprostředkovávali většinu dovozu pevninského zboží do Anglie. 
I. etapa (1337-1360)
	Smrtí Filipa IV. Sličného skončilo období upevňování moci francouzských králů. Po jeho smrti nastal spor, zda uznat nástupnická práva žen či nikoliv. Jeho syn a nástupce Ludvík X. byl nucen ustupovat tlaku šlechty. Protože Ludvík neměl mužských potomků, vládl po jeho smrti jeho bratr Filip V. a pak druhý bratr Karel IV. Protože ani oni neměli mužské potomky, byl na trůn r. 1328 uveden Filip VI. (1328-1350) z vedlejšího kapetovského rodu z Valois. Tím došlo k ignorování nástupnických práv anglického krále Eduarda III., který byl navíc formálně zbaven anglických lén ve Francii, což Angličanům poskytlo záminku k útoku na Flandry a Francii roku 1337. Eduard III. spoléhal na svoji dobře vycvičenou pěchotu, protože počtem se Francouzům rovnat nemohl.
	Obě strany si hledaly spojence. Anglie Flandry, italské bankéře, císaře Ludvíka Bavora, Francie Lucemburky, Arelatské království (Dauphiné). V čele anglických vojsk stál syn Eduarda III. Eduard IV. - Černý princ. Francie anglickým útokům podléhala (např. 1340 námořní bitva u Sluysu; 1346 - bitva u Kresčaku v Pikardii, zemřel Jan Lucemburský, jeho dcera Jitka byla ženou fr. následníka trůnu Jana). Tyto neúspěchy Francie byly slabě kompenzovány získáním hrabství Dauphiné r. 1344 (to pak získávali francouzští korunní princové - titul dauphin = dófén).
	Situace vyvrcholila porážkou u Poatiers - 1356 zajat Černým princem fr. král Jan II. Dobrý (1350-1356, syn Filipa VI.). Vlády se chopil dauphin Karel, který vypsal vysoké daně, snažil si v době války podřídit si generální stavy, což v Paříži vyvolalo povstání měšťanů vedené Etiennem Marcelem (1357), Karel vydal Velikou ordonanci (moc městským vrstvám), ale nedbal ji, zajat, uprchnul a dobyl Paříž. Povstání Jacquerie (1358) - selské bouře (Guillaume Karlo), krvavě potlačeno. První etapa války končí mírem v Brétigny (1360). Eduard III. se vzdal nároků na fr. trůn a Normandii, získal však Aquitanii (Calais a JZ část Francie). Král Jan II. propuštěn z londýnského zajetí domů za slib výkupného, udělil vévodství burgundské svému synovi Filipovi Smělému (burgundská větev, sňatkem získány Flandry, základ Nizozemí), výkupné nezaplaceno, Jan se vrací do Londýna, kde umírá.
II. etapa (1369-1374)
	Král Karel V. Moudrý (1364-1380, syn Jana II.) mezitím provedl daňovou reformu a reorganizoval vojsko, tím došlo k jeho posílení. Také díky vojevůdci Bertrandovi Duguesclinovi trvala tato etapa války poměrně krátce a byla při ní dobyta většina anglických držav ve Francii (Anglie udržela pás pobřeží okolo přístavních měst Calais - Bordeaux - Bayonne). Navíc francouzsko-kastilská flotila porazila r.1372 anglické loďstvo u LaRochelle. Karel postavil v Paříži kamenný most a pevnost Bastillu.
	Po skončení války však ve Francii vypukly feudální rozbroje mezi burgundskou (vévoda Filip Smělý, jeho syn Jan) a orleánskou (vévoda Ludvík) stranou, protože král Karel VI. Šílený (1380-1422, syn Karla V.) pro duševní chorobu nebyl schopen vládnout. Rozbroje těchto šlechtických skupin, doprovázené zhoršováním situace Francie, vyvolávaly vlnu lidových povstání (1382 - povstání maillotinů v Paříži, nepokoje i v Rouenu, Lyonu, Orleansu; 1384 - rolnické povstání tuchinů; 1411 - postání cabochienů - příslib reforem, zrušeny). V Anglii došlo k velikému povstání selského lidu roku 1381 - Wat Tyller a John Ball; žádali lidská práva i pro chudé, potlačeno, ale přisplo ke zvýšení životní úrovně.
	Král Richard II. (1377-99) svržen, na trůn nastupuje Jindřich IV. (1399-1422) - rod lancasterský (1399-1461).
III. etapa (1415-1453)
	Situace ve Francii využil anglický král Jindřich V. (1413-1422), který za podpory burgundské strany roku 1415 obnovil válku. Angličané obsadili celý sever Francie a burgundský vévoda Jan společně s královnou Isabelou dobyli r. 1418 Paříž. 1419 Jan zavražděn orleánskou stranou a ta přenesla nástupnictví na Kateřinu, manželku Jindřicha V. a sestru francouzského Karla VI. Jindřich i nešťastný a opuštěný Karel zemřeli roku 1422, a tak ve Francii vládli králové dva - anglický Jindřich VI. na severu (podporován burgundskou stranou) a francouzský Karel VII. (1422-1461), co se svého nástupnictví nevzdal na jihu; Paříž však v rukou Angličanů.
	Válka se znovu rozhořela naplno r. 1428, kdy proti anglicko-burgundské koalici vypuklo lidové povstání, do jehož čela se postavila Jeanne d´Arc (Johanka z Arku, Panna Orleánská), osvobodila Orleáns, dovedla Karla VII. na korunovaci do Remeše, Angličané ji však zajali a 1431 v Rouenu upálili.
	Vítězné francouzské tažení však pokračovalo, Filip Burgundský se smířil s Karlem VII. v Arassu r. 1435, Paříž byla získána 1436 a po porážce Angličanů u Castillonu r. 1453 válka končí. Angličanům zůstává přístav Calais a Normanské ostrovy (v kanálu La Manche).
	Vítězství ve válce upevnilo moc francouzského krále a vedlo k politickému sjednocení Francie. Porážka Anglie měla důsledek opačný - v zemi převážily spory mezi dvěma nejmocnějšími rody a země v letech 1455 - 1485 upadla do občanské války ("válka růží"; červená - Lancastři, bílá - Yorkové), rod yorský (1461-1485). Ztráta Flander se projevila prudkým rozvojem domácího anglického soukenictví - Anglie se tak koncem 15. století stala největším vývozcem sukna v Evropě.
	Stoletá válka měla také vliv na rozvoj válečného umění (lukostřelci a střelci z kuše, co dokázali vyřadit i rytíře v těžké zbroji). Došlo také použití na dělostřelectva, které se do Anglie dostalo přes Itálii. Poprvé v západní Evropě také rozhodovaly velké námořní bitvy, i když lodě se nemohly srovnávat s profesionálními středomořskými válečnými galérami.
	O stoleté válce vyprávějí kronikáři Jean Froissart - Kronika Francie, Flander, Anglie, Skotska a Španělska (česky výbor Kronika stoleté války) a Jean le Bel; ohlas v dílech W. Shakespeara (Jindřich IV.).
použité materiály:
Šusta, J. a kol.: Středověk vrcholný a stárnoucí, Praha 1942 
kol. autorů: ABC světových dějin, Praha 1967
Dorazil, Otakar: Světové dějiny v kostce, Papyrus a Jeva, 1997
Vznik centralizovaných monarchií - dokončení
	Anglie i Francie byly definitivně sjednoceny až po stoleté válce ve 2. polovině 15. století.
	Jednotná Francie vznikla za vlády Ludvíka XI. (1461-1483, syn Karla VII.) - zbavil šlechtu rozhodující moci, položil základ k absolutistické monarchii; opíral se o královskou radu a úředníky, kteří mu byli přímo odpovědni. Ludvíkův nepřítel Karel Smělý (Burgundsko a Nizozemí) je poražen Švýcarským spříseženectvem. O burgundské dědictví po Karlově smrti bojují s Francií Habsburkové (Karlova dcera Marie si vzala Maxmiliána), Ludvík získal burgundské vévodství, ale burgundské hrabství a Nizozemí zůstalo Marii a jejímu synu s Maxmiliánem Filipu Sličnému. Karel VIII. (1483-1498) - neuspěl v Itálii.
	Jednotná Anglie vznikla za Jindřicha VII., který roku 1485 založil dynastii Tudorovců. Jindřich VII. využil soupeření dvou královských rodů (v Anglii probíhala v letech 1455-85 válka dvou růží; červená růže - rod Lancasterů, žili na severu X bílá růže - rod Yorků, žili na jihu). Do Anglie se vrátil Jindřich Tudor z emigrace ve Francii a roku 1485 vojensky porazil Richarda III. v bitvě u Bosworthu (Tudorovci do 1603).
	Itálie zůstala po celý středověk rozdrobena, protože nejbohatší a nejrozvinutější severoitalská města neměla na sjednocení zájem.
	Rozdrobeno zůstalo rovněž Německo, Němci pronikli na východ a jejich velikou oporou se stal spolek severoněmeckých měst zvaný hanza (tvořilo ji více než 100 měst v čele s Lübeckem).
	Svatá říše římská národa německého - je to soubor států, státečků a svobodných měst spojených hlavou císaře (včetně zemí Koruny české).
Gotika
	Gotický stavitelský sloh se vyznačuje lomeným obloukem ( æö ). Gotiku pojmenoval Lorenco Giberti na počátku 15. století - byl to italský renesanční sochař. Gotika vznikla ve Francii, 1130 dynastický chrám Saint-Denis u Paříže (opat Suger, korouhev Oriflamme - rozvinuta i v bitvě u Bouvines), z Francie se rozšířila dále do Z a J Evropy a později do střední Evropy.
	Základní znaky:
		- vertikálnost (určena vírou v Boha), opěrný systém - žebrová klenba, okna s barevnými skly
	Stavějí se katedrály (církevní architektura): Remeš, Amiens, Beauvais, Notre-Dame v Paříži, Chartres, Špýr, Worms, Magdeburk, Bamberk.
	Světská architektura: hrady, měšťanské domy, radnice, školy, mosty.
Obchod ve středověku a hanza
	Středověk byl po antickém starověku druhou etapou evropských dějin, v níž vznikala a rozvíjela se města. I když zánik antické civilizace některá římská městská sídliště přežila, ztratila v době raného středověku prakticky veškerý svůj význam a upadala; civilizace raného středověku byla civilizací vesnickou. Teprve s rozvojem hospodářství, vzrůstem počtu obyvatel Evropy v 11. a ve 12. století začínala města opět nabývat na významu a začínala hrát ve středověké společnosti důležitou nejen ekonomickou, ale i kulturní a politickou roli. 
	Od konce 11. do 14. století se rychle rozšířil mezinárodní obchod, a to v souvislosti s novým rozvojem hospodářství. Tato výrazná expanze nesouvisela jen s vlastním hospodářským vývojem evropských zemí, ale i se zpřístupněním Levanty křížovými výpravami a kontakty s Dálným Východem. Stálejší a čilejší obchodní spojení evropských, především italských kupců s Levantou pozorujeme právě od dob křížových výprav. Italští kupci pronikali v době Čingischána přes Černé a Azovské moře do Asie a založili kupecké kolonie (např. Tabriz a Astrachan); v letech 1260-69 dosáhli otec a strýc Marka Pola Pekingu a roku 1275 byl Marko Polo přijat u chána Kublaje. 
	Ačkoli kolem roku 1600 díky různým epidemiím nežilo v Evropě v porovnání s dobou kolem roku 1300 o moc víc obyvatel, faktem zůstává, že po větší část středověku lidí přibývalo. Důsledkem populačního růstu bylo zlepšování rozlohy obdělávané půdy i rostoucí poptávka po základních životních potřebách: potravinách, palivu a odívání. Byly zkonstruovány prostornější nákladní lodi a v suchozemské dopravě umožnilo zdokonalení koňských postrojů nahradit těžkopádné volské povozy mnohem rychlejšími koňskými vozy.
	Postupem doby se v Evropě začala zvyšovat poptávka po orientálních výrobcích (koření, léky, drogy, hedvábné látky, koberce, voňavky aj.), avšak hlavní vzestup dálkového obchodu se týkal surovin, zemědělských a řemeslnických výrobků evropské provenience. Evropa nemohla Orientu nabízet stejně hodnotné zboží, a tak platila převážně drahými kovy. Jen část dovozu z Orientu byla kryta evropskými produkty (např. Sicílie vyvážela obilí, Benátky stavební dřevo, Flandry a Katalánie sukno a Florencie šarlatové látky). Nejdůležitější evropské vývozní zboží do orientálních zemí bylo vlámské a brabantské, později též anglické sukno, daleko menší význam měl vývoz jihoněmeckého plátna nebo železářských výrobků z Milána a z Norimberku. Výrobky vstupovaly zároveň ve větší míře do dálkového obchodu uvnitř Evropy, a současně stoupal obchod s hlavními plodinami a surovinami (obilí, stavební dříví, včelí produkty, kožešiny, dehet z baltských oblastí (Polsko, Rusko, Litva), ryby a kvalitní železo ze skandinávských zemí, vína a rostlinná barviva z Francie, pivo a sůl z Německa, sukno z Flander, vlna z Anglie, stříbro z Čech). Většinou bylo toto zboží dopravováno po řekách a po moři - bylo to totiž bezpečnější a rychlejší.
	Obchod, zvláště pak obchod dálkový, byl ovšem záležitostí jak nákladnou, tak občas i značně nejistou a nebezpečnou. Jeho rozvoji překážely nejen omezené dopravní možnosti, ale i poměrná nebezpečnost těchto cest, na nichž byly kupecké karavany ohrožovány lupičskými tlupami. Překážkou byly také špatné a místy dokonce nesjízdné cesty, takže obchodní karavany dávaly raději přednost splavným řekám, popř. římským silnicím, a pokud bylo možno, plavbě podél mořského pobřeží. Celá komunikační síť po souši trpěla nedostatkem stability a bezpečnosti. Plenění a lupičství zde vládlo zvláště v době válek, ale i v době míru provozovali loupeživí rytíři - někdy i tlupy zběhlých nevolníků - zcela nezakrytě svoji výdělečnou činnost. 
	Feudálové uzavírali cesty nebo zastavovali plavbu po řekách a jen po zaplacení výkupného pustili kupce dál. Mnohdy poskytli kupcům za poplatky vojenskou ochranu na svém území. Vybírání cel na hranicích panství či zemí, u řek, mostů, měst a přístavů bylo vážnou překážkou rozvoji dálkovému obchodu. Podél Rýna bylo např. na konci 12. století 19 celnic a na konci 14. století rovných padesát. Rovněž velké množství cel podél Labe a Dunaje brzdilo obchodní ruch. Ceny zboží se dopravou po pevnině či po řekách značně zvyšovaly a zpravidla se vyplatily v dálkovém obchodě jen vzácné a drahé výrobky. 
	Konečně různost mincí, měr a vah zkomplikovala dálkový obchod do té míry, že musela existovat zcela specializovaná skupina kupců, kteří provozovali jak obchod se zbožím, tak i obchod s penězi. V Evropě v té době existovala spousta rozličných mincí; zlaté a stříbrné mince různých typů i hodnoty byly v oběhu téměř ve všech zemích; byly mezi nimi pravé, ale i falešné. 
	Již na champagnských trzích existovala zvláštní stanoviště pro směňování peněz a podle lavice ("banca", "Bank"), na níž se vážily mince, vznikl název "banka". Povolání směnárníka nabývalo na významu, protože zajišťoval kontrolu oběživa. Cestující kupci si u něj často ukládali z bezpečnostních důvodů své peníze. Protihodnotou obdrželi stvrzenku, která byla dokladem o výši uloženého obnosu. Ze směnárníka se tak postupně stával bankéř. Rovněž úvěrové transakce vznikaly v souvislosti s rozvojem obchodu a kupci přijímali směnky splatné na champagnských trzích. Přestože se samostatný bankovní obchod pozvolna rozvíjel, především prostřednictvím italských kupců a bankéřů, zůstávaly peněžní transakce až do16.století organickou součástí obchodu se zbožím.
	V průběhu 14. století se nový způsob placení dostával i za hranice champagnských trhů. Směnečný obchod se prováděl pomocí směnky, neboli listiny, jíž jedna osoba dávala příkaz jiné osobě k vyplacení jistého obnosu v daném místě ve prospěch třetí osoby uvedené na směnce. Druh měny byl rovněž na směnce stanoven. Chtěl-li kupříkladu kupec z Brugg nakoupit zboží v Benátkách, složil potřebnou částku v kanceláři, jež v Bruggách zastupovala dotyčného prodejce. Výměnou obdržel směnku, kterou zaslal i s objednávkou do Benátek. Prodejce převedl směnku rubopisem jako platidlo a později si mohl nechat proplatit příslušnou částku kanceláří. Odpadl tedy rizikový převoz hotovosti a peníze, které zůstaly v Bruggách, umožnily zase naopak benátskému kupci nakoupit zboží jinde. Vzhledem k tomu, že od vystavení směnky do výplaty peněz většinou uplynula dlouhá doba, zvětšila se často počáteční částka o úroky. Tento druh obchodování se rychle stal cenným zdrojem příjmů. K bankovním městům patřily Florencie, Bologna, Milán, Benátky a Řím. Ani Barcelona a Valencie, Paříž a Avignon, Ženeva a Londýn nezůstávaly stranou tohoto obchodu. Bruggy byly zase považovány za bankovní středisko pro severní Evropu.
	Bohaté bankéřské rodiny získávaly stále větší politický vliv, nejprve ve svém městě, později na královských a papežských dvorech. Jejich působení bylo často provázeno mecenášstvím, které jim dodávalo na vážnosti. To je případ Medicejských a Strozziů v Itálii, Fuggerů v Nizozemí, Welserů v Německu a Jacquesa Coeura ve Francii. 
	Přes již zmiňované překážky se obchodní aktivity stále rozvíjely a středověký dálkový obchod si postupně vyžadoval promyšlenou organizaci, značnou korespondenci, účetnictví a zvláštní právní formy, které daly základ pro zvyklost v obchodním životě moderní doby. Proti nahodilostem, nebezpečí a nejistotám dálkového obchodu založili kupci v důležitých obchodních střediscích městské svazy, z nichž nejvýznamnější a nejúspěšnější byla v obchodu 12.-15. století německá hanza.
	Na počátku 14. století protínalo Evropu několik hlavních tras dálkového obchodu. Ve východní Evropě to byla cesta vedoucí od severu k jihu, z Revalu (dnešního Tallinu) a Rigy přes Novgorod, Smolensk a Kyjev k Černému moři, kde se napojovala na další významnou trasu, jdoucí z Číny a Indie přes Konstantinopol, Bělehrad a Vídeň buď stále na západ do Německa a odtud pak na jih do Benátek, nebo na sever do Krakova. V Krakově se napojovala na východoevropské obchodní cesty, a to tak, že byla prodloužena do Kyjeva. Hustá síť bohatě využívaných cest spojovala všechna významnější města Porýní, Francie a Itálie. Tyto cesty měly i napojení na obchodní trasy na Iberském poloostrově přímo spojené s arabskými územími v severní Africe. Čechám se ale hlavní obchodní trasy víceméně vyhýbaly, rušnější obchod probíhal pouze na moravsko-rakousko-uherském pomezí (trasa Vídeň - Krakov nebo Vratislav). Snahy Lucemburků o pozdvižení mezinárodního obchodu byly neúspěšné.
	Pozemní spojnice byly doplněny ještě dvěma velkými tepnami námořními. První námořní trasa vedla Severním a Baltským mořem až do Atlantského oceánu a spojovala přístavy Reval a Rigu s německým Lübeckem, holandskými Bruggami, anglickým Southamptonem a francouzským La Rochelle. Druhá, jižní cesta, vedla z egyptské Alexandrie a kyperské Farmagusty Středozemním mořem do Benátek a Janova. K nim se přimykaly ještě další, již méně významné spojnice. Ve všech těchto námořních přístavech se na tyto trasy připojovaly obchodní cesty suchozemské. Přístavní města, která ležela na trasách spojujících jižní Evropu se severní, se tak stále více rozrůstala (například Mallorca, Sevilla, Lisabon. Bordeaux a La Rochelle).
Kolem roku 1300 spojila přímá námořní cesta, vedená přes Středozemní moře, Gibraltarský průliv a podél atlantského pobřeží, stará italská města (Janov, Benátky) se severními městy. Této cesty užívali Italové, později německá hanza a Angličané. 
	Celá tato hustá obchodní síť měla své centrum v západní Evropě na linii Benátky, Siena, Pisa, Milán (zde s přímým spojením s Benátkami a Janovem), Lyon (s dalším spojením s námořním obchodem do Marseille), města ve středofrancouzské Champagni a Bruggy. Na této vůbec nejdůležitější obchodní cestě se soustřeďovala převážná většina evropského obchodu s obilím, vínem, olivovým olejem, rybami, včelím voskem, dřevem, kůžemi, vlnou, plátnem, solí a kovy. Z Orientu přicházelo koření a další luxusní výrobky. Je proto logické, že právě na této trase leželo vůbec nejbohatší město tehdejší Evropy. Tím byly Bruggy, které měly výhodnou polohu blízko moře a ležely na spojnici obchodních pozemních cest mezi Německem a Francií a námořních cest od východní Evropy po Španělsko. Bruggy se staly místem ohromných trhů, z nichž město rychle bohatlo.
	K podpoře námořního obchodování přispěly dva technické objevy: kompas, který se do Evropy dostal z Dálného východu, umožnil plavbu po širém moři daleko od pobřeží, což znamenalo nemalou úsporu času, a stavba velkotonážních korábů, kterou zavedli Janované. Takové lodi byly schopné dovážet nejen lehké přepychové zboží, jako pepř a jiné koření, hedvábí či sukno, nýbrž také těžké a objemné náklady, jako byla sůl, kamenec, olej, víno, dřevo a kovy. Využívalo se také nové techniky, především kormidelní vaznice a námořních map s vyznačenými proudy a písčinami. Díky těmto cenným pomůckám už tedy nebylo nutné plavit se podél pobřeží: bylo možné zvolit nejkratší a tedy nejrychlejší cestu. I poplatky za kotvení a za vykládku v přístavech byly nižší než silniční či říční mýto. Loď se tak stala nejlevnějším a nejbezpečnějším dopravním prostředkem.
	Další významnou změnu přinesla skutečnost, že se obchodníci začínali usazovat. Původně kupci cestovali se svým zbožím a často i s ozbrojeným doprovodem. Později se nejenom usazovali, ale dokonce sdružovali do spolků, aby tak snížili riziko obchodování. Zpočátku se taková spolupráce týkala především pouze jedné cesty, později začínali kupci, především italští, vytvářet obchodní spolky trvalejšího rázu: vznikl například florentský spolek Peruzzi (1275-1343), který svou činnost prováděl prostřednictvím velkého počtu poboček (Londýn, Pisa, Neapol, Avignon, Bruggy atd.).
	Z těchto důvodů, tedy aby se obchodní spojení usnadnila, obchod se stal pravidelnějším, stabilnějším a hlavně bezpečnějším, vznikaly již během 12. století osady kupců v nejdůležitějších střediscích dálkového obchodu, zejména u nákupních stanic obilí, kožešin, dřeva aj. Kupci se sdružovali v těchto osadách především k společnému obchodování na vyhrazených místech, kde získávali zvláštní privilegia od feudálních panovníků. Ochranná organizace, která se stala ručitelkou za vyhrazená práva svých členů na obchod, se v německých a pobaltských pramenech tohoto období objevuje jako hanza, ve vlámských, flanderských a francouzských pak vystupuje jako gilda.
	Nejstarší známou hanzou tohoto druhu je organizace kolínských kupců v Londýně, kteří užívali privilegia z poloviny 12. století. O něco později se němečtí kupci sdružili na ostrově Gotlandu v městě Visby, důležitém bodě baltského obchodu, v tzv. "Společenství kupců z Římské říše, kteří navštěvují Gotland". Toto sdružení zastupovalo své členy vůči cizím mocnostem jako samostatná právní osoba a mělo i vlastní pečeť. Gotlandská hanza založila pobočky v Novgorodu a v Bruggách, které se staly později pilíři hanzovního obchodu, když na místo kupeckých hanz nastoupila hanza německých měst, jež ovládala severoněmecký obchod a jejíž vedení přecházelo postupně na město Lübeck.
	Hanza tedy byla sdružením kupců, kteří se spojili, aby mohli lépe hájit své obchodní zájmy, získat privilegia ve městech a chránit zboží při dopravě. Hanzy se rozvíjely v mnoha zemích a jejich kontory (skladiště) bylo možno najít v mnoha velkých obchodních městech, jako byly například Novgorod, Bergen, Londýn a Bruggy. Hanza nebyla městským svazem ve vlastním slova smyslu. Zatímco v případě městských svazů vzešla spolčovací iniciativa od jednoho nebo od více měst, hanza vznikla jako zájmové sdružení západo- a dolnoněmeckých dálkových obchodníků, kteří ovládali od poloviny 12. až do 14. století oblasti Severního a Baltského moře jako svoji obchodní sféru. 
	Rozkvět hanzy začíná ve 13. století, kdy její slavné lodě zásobovaly severozápadní evropská města žádaným zbožím z celého řetězu pobaltských měst, kde měla hanza monopol na obchod s kožešinami, kůží, voskem, medem, švédským železem, mědí, máslem, lojem, sledi, konopím, lenem a obilím. Tato města tvořila společně se staršími městy na pobřeží Severního moře a s německou osadou Visby na Gotlandu hospodářskou základnu hanzy. Odtud vyráželi hanzovní kupci, soutěžící především se skandinávskými konkurenty o prostor Severního a Baltského moře. Brzy se jim podařilo získat rozhodující podíl na tamním obchodě, a to ani ne tak díky nasazení nového typu lodě (tzv. koga), jako spíše zásluhou kvalitnější obchodní koncepce, která zahrnovala pozemský i námořní obchod s příslušnou specializací jednak na námořní dopravu, jednak na kupecké obchodní podnikání. V Novgorodu postavila hanza kupecký dvůr s opevněnými skladišti a její činnost byla regulována smlouvami s novgorodským knížetem. Podobná skladiště založili hanzovní kupci v Bruggách, kde získali první výsady v roce 1252, právě v době, kdy kromě Angličanů, Francouzů a Španělů začali sem pravidelně přicházet i Janované a Benátčané. Rovněž v Londýně se sdružili kupci německé hanzy a podíleli se na vývozu cínu a vlny z Anglie; záhy obdrželi od anglických králů větší výhody, než měli angličtí kupci. V Norsku vytlačili kupci z hanzovních měst všechny ostatní konkurenty a dováželi tam obilí a mouku. V roce 1294 němečtí kupci obdrželi výsadní listinu, která jim zaručila svobodný dovoz a vývoz až k Bergenu, kde též vznikla pobočka hanzy. Tam vybudovala hanza obchod s rybami a zásobovala velký počet evropských měst postním jídlem, po němž byla veliká poptávka. 
	Těžiště hanzovního středu se později začalo přesouvat z Gotlandu na Lübeck - první německý baltský přístav a jediné říšské město na baltském pobřeží se zámožnými kupci. Formálně skončilo období gotlandské hanzy v roce 1299, kdy byla zrušena pečeť jejích kupců. Na její místo nastoupil spolek hanzovních měst. Žádný dokument však přesně neurčuje počátek této organizace, a ačkoliv lze existenci svazu hanzovních měst předpokládat v poslední čtvrtině 13. století, bylo termínu hanza použito k označení celého městského svazu teprve v roce 1358. Na konci 13. století tedy vytlačilo mocně se rozvíjející říšské město Lübeck Gotlandské společenství z dosavadní pozice a vystupovalo od té doby samo jako vůdce tzv. německé hanzy. To byl počátek dlouhého procesu proměny, během níž jednotlivá města stále více přebírala roli kupců, až se nakonec (v polovině 14. století) z kupecké hanzy stalo spojení hanzovních měst. Časem se totiž ukázalo, že spojení měst je k hájení obchodních zájmů účinnější než kupecká hanza. V roce 1356 uspořádalo město Lübeck poprvé sněm hanzovních měst. S rostoucím hospodářským významem se v hanze koncentrovala také značná politická a vojenská moc, i když zpočátku tento spolek do politiky zasahovat nechtěl. Původně si hleděl jen svých obchodních záležitostí. Tyto záležitosti si ale usilovně hájil svým válečným loďstvem.
	Tato hanza ovládala prakticky celý obchod s evropským severovýchodem, odkud se na západ kontinentu dovážely především kožešiny, železo, měď, med, ryby, dřevo a další komodity. Německá hanza sdružovala v době svého největšího rozmachu kolem sto padesáti německých měst jak v samotné říši, tak i na baltském pobřeží, jako například Reval (dnešní Tallin) či Rigu. 
	Mezi hanzovními městy platila jistá obecná pravidla, usměrňující jejich celkovou obchodní činnost, ale přísně organizovaným systémem hanza přesto nebyla. Setkáváme se i se vzájemnými spory mezi jednotlivými městy, ale jakmile však byla hanza ohrožována nějakými vnějšími silami, ihned vystoupila jako jednotný celek. A tak, když roku 1284 Erich Norský odňal hanzeatům jejich práva, zakázala hanza vývoz obilí, sladu a piva do Norska, takže za krátko nastal v Norsku nedostatek a hlad a Erich byl nucen prosit za mír. 
	Co se týče správní struktury hanzy byla nejvyšší moc v rukou spolkového shromáždění, které zasedalo pravidelně jednou za tři roky v Lübecku, bylo-li třeba tak každý rok. Toto shromáždění bylo složeno ze zástupců jednotlivých měst, kterým předsedali zástupci Lübecku, vpravo od nich měli místo kolínští a vlevo od nich zase hamburští zástupci. V Lübecku byl též spolkový archiv. Lübeck měl právo svolávat schůze a nastupovat trestní řízení proti těm, kteří odmítli zúčastnit se sněmu. Největším trestem bylo vyloučení ze spolku (tzv. Verhansen). Města přispívala ke společným potřebám penězi, ze kterých bylo najímáno loďstvo. Města se nejprve dělila na tři, později na čtyři kvartýry (vendický se Štětínem, vestfálský s Kolínem, sasský s Brunšvikem a pruský s Gdaňskem). K soustředění obchodu v jednotlivých krajích byla zřizována již zmiňovaná skladiště, která měla zvláštní zřízení a práva a bývala od zbytku města oddělována zdí.
	Mezi nepřátele hanzy patřili především dánští králové, kteří se snažili bránit jejímu monopolnímu postavení v severoevropském obchodu. Byl to zejména dánský král Waldemar IV. Atterdag, který v roce 1360 rozpoutal proti hanze válku po té, co opět dobyl poloostrova Schonen z rukou Švédů. Vody kolem Schonenu totiž sloužily hanze jako velmi výnosný zdroj pro obchod s rybami (300 tis. sudů sleďů ročně). Waldemar IV. zrušil hanze privilegia a byl ochoten je obnovit pouze za poplatek čtyř tisíc lübeckých marek. Ve válce, která následovala mezi Dánskem a hanzou, se Waldemarovi podařilo zvítězit v Gotlandu (1361) a také důkladně vyplenit Visby, že toto dříve zámožné obchodní středisko od této doby pozbývalo svého významu. Záhy nato porazil Waldemar IV. hanzovní loďstvo u Hälsingbornu roku 1362 a získal kontrolu nad obchodem v Dánsku. Zvlášť krutě se pomstil kupcům ze Schonenu. Tyto činy se staly podnětem k vytvoření vojenského svazu hanzovních měst, a tak byla roku 1367 ustanovena tzv.Kolínská konfederace. Hlavním úkolem konfederace bylo soustředit veškeré dosažitelné vojenské síly k boji s Dánskem, porazit jej a zbavit se tak nebezpečného soupeře ohrožujícího monopolní obchodní postavení hanzy na severu Evropy. Hanzovní loďstvo dosáhlo rozhodujícího vítězství nad pevnostmi v Suzdalském průlivu a spojené městské vojsko dobylo roku 1368 Kodaň. Dánský král Waldemar IV. uprchnul a jeho státní rada byla nucena v roce 1370 uzavřít mír ve Stralsundu. Stralsundským mírem dosáhla hanza naprosté hospodářské převahy, zároveň se stala i prvořadým politickým faktorem v severní Evropě jako mocenský nástroj měšťanstva. 
	Vrchol hanzovní moci byl současně počátkem jejího pomalého úpadku. Záhy se projevovaly vnitřní rozpory, v nichž města hájila své regionální zájmy. Vzmáhající se nehanzovní města začala omezovat práva a privilegia hanzovního monopolu. Hanzovní města podnikala mnoho vojenských akcí nejen proti Norsku a Dánsku, ale i proti Anglii. Během 15.století byl však městský spolek stále méně schopen uhájit své pozice v Novgorodu, kde je vytlačovala stoupající moc moskevských carů a proti novým obchodním střediskům v Brabantsku a Holandsku a ani si nemohl trvale udržet svůj monopol obchodu proti nizozemským a anglickým kupcům, kteří od konce 15. století hanzovní obchod ze svých zemí zcela vytlačili. 
	Už v 15. století začínala moc hanzy ochabovat, zvláště když chtěl Lübeck strhnout veškerou moc na sebe. Tím proti sobě popudil dolnorýnská města, která pak uzavřela spolek s Dánskem. Od hanzy se odpojovala i města v Livonsku. Novgorod musel roku 1478 učinit Ivanu III. přísahu věrnosti. Novgorodský kontor byl zrušen v roce 1494. Roku 1534 se pokusil lübecký purkmistr Jürgen Wullenwever obnovit moc hanzy a Lübecku. Tento pokus se však nezdařil. Spolek se nadále rozpadal. Nakonec zůstala v jednotě s Lübeckem jen města vendická a Hamburk. 
	Holandsko, Anglie, Skandinávie a Rusko se od hanzy zcela distancovaly a zřídily si obchod vlastní, který objevením nové cesty do Indie kolem Afriky a objevením Ameriky získal docela jiný směr. Fakticky tak znamenalo 15. století konec hanzy jako hospodářské mocnosti, i když nominálně existovala ještě do poloviny 17. století, neboť v té době byly ještě uskutečněny některé, sice neúspěšné, pokusy na její obnovu. Byly to však opravdu marné pokusy, protože třicetiletá válka pohromu hanzy ještě dovršila.