První křížová výprava

Na počátku IX. st. se byzantské císařství stále ještě bránilo. Sicílie a Kréta byly ztraceny díky Muslimům a téměř každý rok se uskutečnil velký nájezd Arabů do srdce Malé Asie. V polovině století se podařilo především díky snahám císařovny-regentky Theodory zreorganizovat a znovu vystrojit byzantské loďstvo. Právě díky jeho síle se opět upevnila byzantská dominace v jižní Itálii a Dalmácii.
Na počátku st. X. započal úpadek Abbásovského kalifátu, který ve svém důsledku znamenal nástup místních dynastií, jako např. Hamdanidů v Mosulu a Aleppu, nebo Ikšidů v Egyptě. V důsledku úpadku centrální moci vznikla rovněž celá řada občanských válek, ve kterých právě Ikšidové ovládli Palestinu a jižní Sýrii. Byzantinci dokázali ale vzniklé situace využít ve svůj prospěch, a do r. 945 získal generál Jan Kurkuás města a oblasti v horní Mezopotámii, kde se křesťanská armáda neobjevila už po tři staletí. 
Po r. 960, kdy se vedení císařské armády ujal Nikeforos Fokás, se věci začaly vyvíjet ještě slibněji. V r. 961 znovu dobyl Krétu, v r. 965 Kylýkii a Kypr. V r. 966 operoval na středním Eufratu, aby přerušil komunikace mezi Aleppem a Mosulem. Tento sled událostí vzrušil celý křesťanský východ. Jeruzalémský patriarcha Jan dokonce Nikeforovi napsal, aby si pospíšil dolů do Palestiny. (Za tento svůj čin byl upálen na hranici rozzuřenými muslimy).
V r. 969 dobyl Nikeforos Antiochii. Aleppo se vzdalo na konci tohoto roku rovněž. Antiochie se stala součástí impéria, ale Aleppo, které bylo takřka celé muslimské, se stalo vazalským státem říše. Poté byla ale pozornost Byzantinců odvedena jinam (konkrétně na evropské bojiště – jako vždy, když to nejméně potřebovali). Došlo také k výměně císařů. Nikeforos byl zavražděn a na jeho místo nastoupil jeho bratranec Jan Tzimiskes. Mezitím došlo na východě k obrození islámu, ve kterém hrála důležitou roli dynastie Fátimovců (ovládla Egypt a jižní Sýrii; v r. 971 se dokonce pokusila o znovudobytí Antiochie). 
Následovala byzantská reakce. R. 974 vytáhl císař do východní Mezopotámie a na jaře přitáhl do Sýrie. Tam ovládl Damašek (ten se zavázal k placení tributu a spojenectví), Galileu, Nazaret a Caesareiu. Poslové z Jeruzaléma jej dokonce přišli prosit o ušetření města, ale císař se necítil dostatečně silný k postupu dále na jih se městy na foinickém pobřeží v zádech. Vrátil se tedy opět na sever a jedno po druhém, s výjimkou přístavu-pevnosti Tripolisu, je ovládl.
Díky těmto válkám se východní císařství stalo opět důležitou mocností v oblasti. Nutno dodat, že už v této době byla prosazována myšlenka křesťanských válek za obranu císařství – vlasti a vyvrácení islámu. Před tím, než vytáhl na svou výpravu v r. 964, poslal Nikeforos Kalifovi manifest, ve kterém spatřoval sám sebe jako křesťanského obhájce a dokonce hrozil pochodem na Mekku, kde chtěl podle svých slov zřídit trůn Kristův. Arabové reagovali na tuto povážlivou situaci vyhlášením džihádu v r. 974.
Byzantští státníci si vždy uvědomovali jakou důležitost pro ně má Arménie. Jednalo se zejména o potřeby vojenské, protože přes Arménii bylo snadné pronikat do srdce Malé Asie. Proto se rozhodli pro její anexi, která byla provedena do r. 1064. Arménským vládcům se z pohledu Byzantinců nedalo vůbec věřit. Byli totiž součástí arménské autokefální církve, a tudíž heretiky. Na druhou stranu Arméni nenáviděli ortodoxní Byzantince snad ještě více, než své utlačovatele z řad muslimů, kteří byli mimochodem mnohdy velice tolerantní k cizím náboženstvím. Nenáviděli také byzantskou nadvládu, a tak závěr 70. let byl ve znamení arménského povstání proti Byzanci.
Poutnictví kvetlo v této oblasti už od IV.st. díky úzkým vztahům mezi východem a západem. V VII. století nastal úpadek díky arabské nadvládě, a ke znovuobnovení dřívější prosperity dochází až po uvolnění poměrů, v době byzantské hegemonie ve st. X. Tento stav byl způsoben především díky již výše zmíněnému zreorganizovanému byzantskému válečnému loďstvu, které bylo opět schopno zajistit bezpečí obchodních lodí plujících z Řecka a Itálie. Ke čtyřem nejdůležitějším poutním místům této doby na světě se počítají svatyně Sv. Jakuba v Compostelle, Sv. Michala v Monte Gargano, svatá místa v Římě, a samozřejmě svatá místa v Palestině. Sem se vypravovali poutníci z celé Evropy. Do r. 975 museli používat cestu po moři, poté (po konverzi Maďarů) také po souši.
Velký vliv na rozvoj poutnictví mělo také clunyjské hnutí a jeho přívrženci. Sám klášter v Cluny, založený r. 910, se stal jakýmsi svědomím západního křesťanství. V pozdější době ale začalo poutnictví směřující ze západu Byzantince obtěžovat, navíc bylo díky neklidu považováno za nebezpečné překračovat muslimskou hranici po r. 1055. V r. 1056 zakázali podezřívaví muslimové poutníkům návštěvu Božího hrobu a vyhostili asi tři stovky z nich z Jeruzaléma. Císař Basileos II. a císařovna Theodora navíc přikázali celníkům vybírat daň z poutníků a jejich koní. Příval poutníků tím ale nijak neustal. Jejich první zastávkou bývala většinou Konstantinopol (jako symbol pokračující římské tradice) a pak směřovali dále na východ.
První polovina XI. století byla tedy obdobím poměrného klidu a prosperity, kdy Byzantinci i Fátimovci žili v míru. Fátimovci byli přátelští ke křesťanům a ukazovali jim svou dobrou vůli, která byla částečně zapříčiněna silou a mocí Byzance, a snad také proto, že měli společného nepřítele na východě – Turky.
Turci se objevili poprvé na území říše v r. 1059. Od r. 1065 začaly každoroční útoky na Edessu, ale Turci nebyli v této době ještě sběhlí v obléhacím umění. To jim však nebránilo, aby do r. 1067 neovládli celou Arménii.
Byzantinci museli jednat. Císař Roman Diogenes věděl, že je nutno dobýt zpět Arménii, ale stavy byzantské armády byly v předchozím období prosperity značně sníženy (především díky reformám Konstantina X.). Opakovala se také situace při útocích barbarů na Řím. Provinční jednotky byly zaměstnány odrážením menších tlup Turků, takže vlastní armáda se skládala většinou z cizích žoldnéřů (Frankové, Normani, Skandinávci, Rusové, Pečeněgové, Kumáni).Elitním sborem byla franská a normanská těžká jízda pod velením Normana Roussela z Baileul (nejenže projevil nedostatek bojového ducha u Manzikertu, ale také se později pokusil využít tíživé situace ve svůj prospěch, a založit normanský stát v Anatolii). S takovouto armádou nebylo divu, že Roman Diogenes podlehl tureckému útoku u pevnosti Manzikertu v r. 1071 a byl zajat. Pozdějším křižákům se zdálo, že právě na tomto bitevním poli ztratili Byzantinci svůj status ochránců křesťanské víry. Manzikert tímto opravňoval intervenci Západu.
Turecká invaze do Malé Asie začala ve větší míře až v r. 1073, ale nebyla ani jednotná, ani jednolitá. Nižší vládcové byli víceméně samostatní, a každý z nich velel skupině ochotné ho následovat. Tato struktura také předznamenává i způsob turecké invaze, která se odehrávala jako pronikání menších skupin, se kterými se stávalo stále těžší a těžší bojovat. Epizoda s Russelem z Baileul Byzantince naučila, že se Normanům jako spojencům nedá věřit, že chtějí rozšířit své panství dále na východ. Tento fakt vysvětluje byzantskou politiku po následujících 20 letech. Zatím byli Normané odmítáni v císařské službě a dokonce byli podezíráni i jejich skandinávští příbuzní. Např. slavná garda Varjagů byla od této doby doplňována výhradně lidmi, kteří měli s Normany špatnou zkušenost (Anglo-Sasy z Británie). Strach z Normanů a stálá potřeba zahraničních žoldnéřů přivedla císaře Michaela (nástupce Romana Diogena) k politice appeasementu vůči Západu, která zajistila mír na západní hranici (srdečné přátelství s Řehořem VII., návrh na sňatek jeho syna Konstantina s dcerou Roberta Guiscarda - knížete sicilského, nejstaršího syna Tankréda z Hauteville).
V Anatolii se ale poměry čím dál tím více zhoršovaly a pod tlakem vnějšího ohrožení se situace v říši vyhrotila. Jednotliví guvernérové se začali bouřit proti ústřední vládě a často (ke své pozdější škodě) používali turecké žoldnéře. V r. 1078 se vzbouřil guvernér anatolského tématu Nikeforos Boteniates. Najal právě výše zmíněné turecké žoldnéře a při svém tažení na Konstantinopol jich používal jako posádky jím ovládnutých měst (Kyzikos, Nikája, Nikomédie, Chalcedon, Chrysopolis). Po ovládnutí Konstantinopole a sesazení Michaela VII. se sice stal císařem, ale byl okamžitě exkomunikován Řehořem VII., který také podněcoval "své" Normany k útokům na byzantskou říši. Také Robert Guiscard nezářil zrovna nadšením nad pokaženou svatbou (v květnu se vylodil u Avlony a postupoval směrem na Dyrrhachium). V této době se vzbouřil další z hodnostářů, generál Nikeforos Melissenos. Ten se dokonce spojil se sultánem Sulejmánem, který takto nikým neohrožován postoupil až do Bithýnie. Tam ho radostně uvítaly turecké posádky Boteniatovy. Když se Melissenovi nepodařilo obsadit Konstantinopol, Sulejmán mu odmítl vydat jím obsazená města. Takto vznikl sultanát se sídlem v Nikáji. Novým císařem se nakonec stal Alexios Komnénos, ale v r. 1081 se zdálo téměř jisté, že nepřežije ani on, ani jeho císařství.
V 90. létech 11. století se současným cestovatelům zdálo, že každé město v oblasti Malé Asie mělo jiného pána. Anatolií se dalo procházet jenom s ozbrojeným doprovodem a v Sýrii byla situace jen o trochu lepší. Všude byli bandité, a v každém malém městě se snažil místní vládce vymáhat clo z příchozích. Poutníci, kteří úspěšně překonali všechny těžkosti, se tak vraceli na Západ unavení, ožebračení a s děsivým příběhem na rtech. 
V r. 1085, po smrti Řehoře VII., byly vztahy mezi východními a západními křesťany více než studené. Východní císař byl exkomunikován papežem, který otevřeně povzbuzoval bezohledné dobrodruhy k útoku na východní souvěrce, zatímco jeho úhlavní nepřítel, německý král Jindřich, byl otevřeně podporován z Byzance. Nástupcem Řehořovým se stal Odo de Lagery jako Urban II. Zvolen byl v r. 1088 a už od počátku se snažil vyhnout nesrovnalostem, které by mohly vyprovokovat zahořklost a rozkol. V jeho osobě se objevil císaři Alexiovi důstojný politický partner, který se do r. 1095 stal duchovním vůdcem západního křesťanství. Jeho pozornost byla záhy obrácena na východ, kde otevřel jednání s Byzantinci. Jeho výsledkem bylo zrušení exkomunikace císaře Alexia na koncilu v Melfi       r. 1089. Alexios na oplátku zajistil svobodu latinským kostelům v Konstantinopoli, které byly předtím zavřeny. Toto byl začátek dobrých vztahů mezi východním a západním křesťanstvem.
V březnu 1095 se konal první velký koncil za pontifikátu Urbana II. V Piacenze. Tento sněm plnil funkci vrchního soudu západního křesťanstva s papežem jako předsedajícím soudcem. Mezi vyslanci byli také lidé císaře Alexia, jehož politika vůči papeži byla tvořena snahou o zajištění vojáků. Válka s Turky se totiž vyvíjela příznivě a scházel už jen poslední velký úder, na který se ale císaři naneštěstí nedostávalo potřebných sil. Urban byl této myšlence nakloněn. Doufal totiž, že by se tímto způsobem mohlo konečně dosáhnout hegemonie Říma v celém křesťanském světě. Částí jeho programu tudíž bylo přesvědčit západní rytíře, aby používali své zbraně ve vzdálené a posvátnější záležitosti. Poslům se podařilo zapůsobit na papeže i biskupy vylíčením strastí obyvatelstva a poutníků v postižené oblasti.
Rozhodujícím byl koncil v Clermontu, který se konal 18. - 28. 11. 1095. Opět se zde diskutovaly církevní, ale i světské záležitosti, až 27. 11. papež promluvil k veřejnému shromáždění. Kapacita katedrály nestačila, a tak byl papežský trůn postaven na lešení vně bran města. Hlavním vzkazem obsaženým v jeho prohlášení byl apel na západní křesťany, kteří měli zanechat zabíjení jeden druhého a místo toho přijmout znamení kříže (červený kříž na rameni svrchního pláště) a vést válku spravedlivou ve jménu božím. Těm, kteří snad v tomto boji zemřou, budou odpuštěny všechny jejich hříchy. Ti, kteří slíbí přijmout znamení kříže, se musí závázat k cestě do Jeruzaléma. Jestliže se vrátí příliš brzy, nebo se vůbec nevydají na cestu, budou exkomunikováni. Klerikové a mniši nesmí přijmout kříž bez povolení svého biskupa nebo opata. Také země, kterou by někteří feudálové měli zanechat bez opatrování, měla až do jejich návratu přejít pod správu církve.
Urban si přál, aby bylo jasné, že výprava je pod kontrolou církve. Jako papežský legát byl tedy jmenován Adhemon de Monteil, biskup z Le Puy. První z magnátů, který požádal o účast na kruciátě byl hrabě Raymond IV. z Toulouse (po celou výpravu si dělal nárok na její vedení). Dalšími důležitými osobami byli bratr francouzského krále Filipa Hugo z Vermandois, šlechtici ze severu Francie Robert II. Flanderský, Robert, vévoda Normanský a Štěpán z Blois (toho přiměla k účasti na výpravě jeho ambiciózní manželka), dále muži věrní Jindřichovi IV. Godfrey z Bouillonu, vévoda z Lorraine, a jeho bratři Eustach z Boulogne a Balduin z Boulogne. Z církevních hodnostářů se výpravy zůčastnili kromě biskupa z Le Puy např. také Odo, biskup z Bayeux, nebo biskup z Orange. Výprava zlákala také notorické válečníky, Normany z jižní Itálie. Oni byli zastoupeni v osobě Bohemonda z Tarenta a jeho příbuzného Tankréda.
Ještě dříve, než se uskutečnila vlastní výprava, došlo ale ke dvěma výpravám sice menším, nikoli ale menšího významu. Pod vlivem kázání Petra z Amiensu, zvaného také Petr Poustevník, se v dubnu 1096 vydala výprava tzv. "lidová" přes Německo a Maďarsko do Konstantinopole. Na byzantském území došlo k plenění, protože císař počítal s dohodnutým termínem (srpen) a potřebné zásoby a zajištění nebyly ještě připraveny. Po příchodu do Konstantinopole nechal císař tyto poutníky co nejrychleji přepravit do Malé Asie, především také proto, že pobyt neorganizované lůzy v takovém množství byl pro obyvatelstvo nebezpečný. Výprava nepůsobila Turkům žádné výraznější potíže a byla snadno pobita. Její vůdce Petr Poustevník se ale zachránil a připojil se k pozdějším křižákům.
Další výpravou byla tzv. výprava "německá", která se skládala ze tří samostatně postupujících "armád". Tyto byly skupiny vedené Volkmarem (prošla přes Čechy, skončila v Maďarsku), Gottschalkem (skončila na maďarských hranicích) a Emichem z Leisingu, která skončila sice ještě v Německu, ale nechvalně proslula svými pogromy na Židy (zejména Špýr a Worms).
Jako místo srazu pro účastníky kruciáty byla zvolena Konstantinopol. Císař Alexios si přál žoldnéře ze Západu, místo nich ale přišly velké armády, každá se svým autonomním vůdcem. Žádná vláda není nadšena, když se na jejím území objeví množství nezávisle na sobě operujících vojenských útvarů (jakkoli spojeneckých), zejména pokud jsou na nižším stupni civilizačního vývoje, a jejich postup připomíná invazi. Musí jim poskytovat potraviny a zabránit v drancování. To vše se naštěstí Alexiovi podařilo. Dokonce i přinutil velitele jednotlivých armád, aby mu složili přísahu lenní věrnosti (s vyjímkou Raymonda z Toulouse). Chtěl spolupracovat s výpravou pod jedinou podmínkou: neobětuje zájmy císařství zájmům západních rytířů. Věřil, že blahobyt celého křesťanstva závisí na blahobytu východního křesťanského císařství. Měl pravdu.
Křížová výprava začala na jaře r. 1097. Pokud měla dosáhnout Jeruzaléma, musely být zajištěny silnice protínající Malou Asii. Na tomto faktu se shodovali jak Byzantinci, tak křižáci. První neshody nastaly ale už po obsazení Nikáje, která se křižákům vzdala bez boje. Křižáci chtěli rabovat, ale císař byl diplomat. Hrál o osud vlastní země, a tak nebylo divu, že byl k zajatým Turkům značně shovívavý (zejména pokud se jednalo o vyšší hodnostáře). Pro křižáky bylo ale toto jednání nejlepším důkazem byzantské "nespolehlivosti" a důvodem proč císaři nevěřit (kromě toto, že Byzantinci díky jejich "změkčilosti" opovrhovali a považovali je přímo za dekadentní díky jejich téměř vědeckému postupu při zabíjení. 
Po dobytí Nikáje se také křižáci rozdělili na dvě armády, které táhly za sebou se zhruba denním odstupem. Velitelem prvního voje byl Bohemond, velitelem voje druhého Raymond. Tato taktika se vyplatila v bitvě u Dorylaea, kde byl na hlavu poražen turecký sultán. Po této bitvě ale následoval rozkol v křižáckém vojsku a k Antiochii pokračoval každý z vůdců sám. Došlo také k oddělení Tankréda s jihoitalskými Normany, Balduina z Boulogne a některých z Vlámů a Lorraiňanů. Balduinovi se podařilo v r. 1098 dobýt Edessu a vytvořit tzv. "Hrabství edesské". Antiochie byla dobyta zradou 3. 6. 1098. Následoval strašlivý masakr všech Turků. Toto město se také křižákům podařilo uhájit v bitvě s dalším tureckým vůdcem Kerboghou. Problém, který se následovně vynořil byl ale mimořádně složitý. Komu by mělo město připadnout? Raymond z Toulouse, který měl dobré vztahy s císařem, prosazoval jeho nároky proti nárokům Bohemonda z Tarenta. Tomu nahrával i fakt, že císař "nepřitáhl na pomoc", když byla křižácká armáda v nesnázích, obklíčená v Antiochii Kerboghou. Císař k Antiochii ale táhl. Byli to však "dezertéři" z tábora u Antiochie (Štěpán z Blois), kteří ho přiměli k obratu svým popisem situace. Musíme mít na paměti, že si nemohl dovolit nechat své území bez vojenských sil v případě porážky. Spojencem Raymondovým byl v této záležitosti také Adhemar z Le Puy, který po celou dobu sloužil jako smiřující prostředník mezi jednotlivými feudály. Uvědomovali si totiž společně s Raymondem, že si nemohou dovolit urazit tímto činem císaře a připravit se tak o byzantskou podporu, bez které by byl zdar výpravy ohrožen. Adhemar ale zemřel v srpnu na následky nákazy, která vypukla v dobytém městě. Jednalo se pravděpodobně o tyfus. Nákaze se rozhodli jednotliví vůdcové čelit tak, že opustili Antiochii a věnovali se dobývání okolních měst. Situace s vlastnictvím města nebyla ještě stále vyřešena, a také bylo potřeba odpočinku. Na konci roku se sešli opět v Antiochii, aby naplánovali další postup. Ukázalo se ale, že domluva je mezi dvěma hlavními rivaly (Bohemondem a Raymondem) nemožná. V důsledku protahujícího se jednání začali být netrpěliví také vojáci, a tak byl díky jejich nátlaku Raymond přinucen k pochodu na Jeruzalém. Bohemond zůstal v Antiochii, která se stala "Knížectvím antiochijským" a Balduin v Edesse. Výprava teď alespoň měla jediného vůdce.
Další cesta pokračovala podél pobřeží. V dobytých městech se křižáci snažili zřizovat latinská biskupství. Jak turecká moc slábla, vzpamatovali se Fátimovci v Egyptě a dobyli Palestinu, což znamenalo, že při svém postupu se křižáci setkávali také s jejich zájmy (uzavírání určitých účelových smluv a spojenectví - už zdaleka neplatilo, že mrtvý muslim = dobrý muslim). Tato situace vyvrcholila porážkou u Ascalonu, díky které se z arabského vlivu vymanily Judea a Samaří. Jeruzalém byl dobyt v r. 1099. Godfroy z Bouillonu zůstal posádkou ve městě, zatímco Raymond se vrátil na sever, a vytvořil "Království jeruzalémské"(po jeho smrti se stal králem Balduin). Tankrédovi se podařilo ovládnout Galileu ("Knížectví galilejské" - později součástí Království - Bohemond zajat na jednom ze svých výpadů, Tankréd se ujal dědictví). Na zájmy císaře a na lenní přísahu jemu danou už nikdo nebral ohledy. Byl také vytvořen patriarchát jeruzalémský v čele s Daimbertem z Pisy, papežským legátem vyslaným místo Adhemara z Le Puy (nebyla to šťastná volba - Urban tímto dokonale podryl svoji dosavadní politiku v této oblasti), který po svém zvolení udělil Godfreyovi a Bohemondovi jejich země v léno (Bohemond potřeboval podporu proti případným byzantinským nárokům na Antiochii). 
Hlavní problémy, které křížovou výpravu provázely: zásobování, voda a řevnivost mezi vůdci jednotlivých armád.
Důsledky: vytvoření nezávislých států spolupracujících s "dobrými" muslimy, poškození východního císařství, definitivní rozkol mezi Západem a Východem, který vyvrcholil v r. 1204 dobytím Konstantinopole.